296 



rette »ig op, vilde det viere nodt til at kravie op ad Arret 

 over Snabelen og den fremragende Ende af Stavknappen 

 for igjen at komme ud. Eftergjer man nu denne He- 

 vaegelse med en Pensel, saa losnes Snabelens Kappe med 

 stor Lethed, klaeber sig fast til I'enslen og medforer 

 Stavmasserne. Og hvor noie alt er tilpasset til sin Be- 

 stemmelse, viser sig tydeligt her, idet StHvmasserne kun les- 

 nes ftildstaendigt, naar Penselen fores i Retning af den 

 fremragende Ende af Stovknappen — den Vei, sonT In- 

 seklet maa tage for at slippe ud; fores den mere indad, saa 

 folger der kun enkelte Stovklumper med. — Naar nu alt- 

 saa et Insekt paa sin Vandring ud af Blomsten har faaet 

 Snabelens Kappe med de vedhaengende Stevmasser be- 

 fiBStet til sit [loved, og tlyver til en anden Blomst, saa 

 vil Arret vsre det f«rste Sted, imod livilket StMvmassen 

 vil st0de, og der vil den haeftes fast paa Grund af Arrets 

 klsbrighed. Og det er ikke uden Betydning, at den ydre 

 Deel af Lasben saa let bfiies ned ved Insektets Vaegt, da 

 der saaledes aabnes saa stor en Indgang til Blomsten , at 

 Stovmasserne ikke let komme i Berering med Blomster- 

 daekket, hvorved en Deel af Stevet vilde gaae til Spilde, 

 da Stavmasserne meget let sonderrives. 



Epipactis latifolia (bredbladet Huullaebe), som er al- 

 mindelig i vore Skove, stemmer i det va-senlige overeens 

 med den forrige Art; kun er Adgangen til Blomsten friere, 

 idet La'bens ydre Led mangier Elasticitet og St0vknap- 

 pens Ende ikke rager frem foran Snabelen, hvorfor Stov- 

 masserne kunne borlferes uden at denne berares. Der- 

 imod afviger C ephalanthera grandiflora (hvidguul 

 Skovlilie) — som Andes i Skove paa Kalkbund og tilherer 

 en Slaegt, der ellers staaer meget nar ved Epipactis — 

 vaesenligt fra denne og alle andre, idet Snabelen ganske 



