Piller, der gaa paa kryds og tværs gennem Knog- 

 lernes hule Indre. Meget ofte er Knoglerne end- 

 yderligere luftfyldte, idet deres Hulrum i Stedet 

 for af Marv udfyldes i større eller mindre Grad 

 af Luftsække, hvis yderst tynde Vægge beklæder 

 Knoglens Indervægge ud i de mindste Kroge; 

 disse Luftbeholdere staar da ved Kanaler gennem 

 Huller i Knoglens VæggQ i Forbindelse med Aande- 

 drætsorganerne. Hovedskallens Knogler faar deres 

 Luft fra Næse- og Trommehulen, Kroppens og 

 Lemmernes Knogler fra Lungerne og de med 

 dem i Forbindelse staaende Luftsække. Luftfyldte 

 er saaledes som Regel ialtfald Hvirvlerne, Ravne- 

 næbsbenene, Brystbenet, Overarmene og Laar- 

 knoglerne samt den største Del af Hovedskallens 

 Knogler, de øvrige kan være mere eller mindre 

 marvfyldte, hvilket hos Ungerne er Tilfældet med 

 alle Knoglerne; først med Alderen trænger Luft- 

 kanalsystemet ud i disse og fortrænger Marven; 

 dels herpaa og dels paa Knogleoverfladens porøse 

 og svampede Bygning kan paa Skelettet Ungfuglen 

 skelnes fra den voksne. 



Knoglernes Luftholdighed (Pneumaticitet) fin- 

 des udviklet i højst ulige Grad hos de forskellige 

 Fuglegrupper; mest fuldkommen og smukkest ses 

 den f. Eks. hos Sulen og Natravnen samt hos 

 mange Rovfugle, hvor endog Taaleddene er me- 

 get pneumatiske; mindst luftfyldte er Knoglerne 

 hos mange dykkende Fugle, men helt direkte sy- 

 nes Pneumaticiteten dog ikke at staa i Forhold 

 til Flyveevnen; udmærkede Flyvere, som Maager 

 og Mursejlere, har saaledes i stort Omfang marv- 

 fyldte Knogler, medens t. Eks. Strudsenes kan være 

 meget luftfyldte. 



Angaaende de vigtigste Knoglers Stilling og 

 Sæde i Skelettet henvises til hosstaaende Fig. 1. 



