102 



Unge Fugle ligner Hunnen særdeles meget, men 

 kendes, foruden paa de ungdommelige Styrefjer, for Hun- 

 nernes Vedkommende paa den mørkt brungraa Forvinge, 

 kun med blaalig Tone, særlig paa Fjerrandene; Spejlet 

 mørkebrunt, kun med svag grøn Metalglans. 



Dunungen har som lille ikke spatelformet Næb, dette 

 erholdes først under Væksten. Oversiden mørk olivenbrun. 

 Hovedets Sider og Undersiden hvidgule; Issen, en Streg 

 fra Næbroden gennem Øjet og en Plet ved Øret sortebrune. 



Blandt danske Ænder kan Skeanden altid let kendes 

 paa sit ejendommelige Næb i Forbindelse med den blaa 

 Forvinge, Hannen endyderligere paa sin pragtfulde, farve- 

 rige Dragt. Trods sin afvigende Næbform, er den dog i 

 alle andre Bygningsforhold ganske overensstemmende med 

 vore andre Moseænder. 



Udbredt som ret almindelig Ynglefugl i Europa, Nord- 

 asien og Nordamerika, ingen Steder længere mod Nord 

 end omtrent til 68°, altsaa ikke i arktiske Egne. Trækfugl, 

 der tilbringer Vinteren i Syd- og Vesteuropa, Nordafrika 

 ned til Senegal, Arabien, Persien, Sydasien, Sydkina og 

 Japan. I Amerika gaar den saa langt sydpaa som til Vest- 

 indien, Columbia og Guatamala. I Grønland og Island 

 findes den ikke. I Sverrig er den ingenlunde almindelig, 

 men forekommer dog paa mange Steder. I Norge er den 

 sjelden, neppe eller kun nu og da ynglende. I England 

 yngler den ret almindelig, ligeledes i Tyskland, særlig 

 talrig i Tysklands østlige Dele, i Ungarn og i Tyrkiet. 



I Danmark er den ret almindelig som ynglende, dog 

 særlig paa bestemte Lokaliteter; faa Steder findes den dog 

 i større Tal, og i større Flokke eller Selskaber ses den 

 aldrig her. Som Steder, hvor den findes ret almindelig, 

 kan nævnes Klitsøerne i Thy, Fjordene langs Jyllands 

 Vestkyst, særlig Ringkøbing Fjord, Lolland, Bøtø Nor, 

 Søborg Mose ved København, Saltholmen og Saltbækvig. 



Skeanden ankommer til Ynglepladsen i Marts og April; 

 hertil foretrækker den Moser, Kær, rigt bevoksede Ind- 

 søer og side, vandrige Engstrækninger med frodig Græs- 

 vækst, helst ikke for langt fra Havet, jævnlig paa Smaa- 

 holme i vore indre Farvande. Her anlægger den Reden, 

 der er bygget af Straa og vissent Græs, paa Jorden, godt 

 skjult mellem Græs og Siv; efterhaanden udfores den 

 stærkt med Dun. Æglægningen foregaar i Slutningen af 



