175 



Hannen i Sommerdragt ligner Hunnen, men de to 

 mørke Tværbaand paa Forbrystets Sider gør den ogsaa 

 kendelig i denne Dragt. 



Unge Fugle ligner meget Hunnen, men mangler helt 

 Top, de mellemste Vingedækfjer er hvidlige med graabrune 

 Fjerkanter, Egnen mellem Øje og Næbrod er ikke brun- 

 sort men rødbrun og Undergumpen er graabrunligt plettet. 

 De unge Hanner er allerede kendelige paa deres betyde- 

 ligere Størrelse og renere Farver. 



Dunungen er sortebrun paa Oversiden og har en hvid 

 Plet ved Vingeroden og to Pletter paa Ryggens Sider. Hove- 

 dets Sider og hele Undersiden hvid, Brystet dog graaligt. 



Den Lille Skallesluger er som langt den mindste af 

 vore Skalleslugere ikke til at forveksle med nogen 

 anden Art. 



Udbredt som Ynglefugl i den gamle Verdens nordlige 

 Egne fra det nordøstlige Skandinavien lige til Bering- 

 strædet, talrigst i Østrusland og i Sibirien. Overvintrer 

 ved Vesteuropas Kyster og fra Middelhavet og det sorte 

 Hav til Nordindien, Kina og Japan. Findes aldrig i Grøn- 

 land og Island, men viser sig ret almindlig som Vinter- 

 gæst i England uden dog nogensinde at yngle der. I 

 Sverrig er den som Ynglefugl meget sjælden, kun fundet 

 enkelte Steder i Lapland og en Gang i Stockholms Skær- 

 gaard, men om Vinteren er den ret almindelig. I Norge 

 viser enkelte Individer sig nu og da i Landets sydlige og 

 sydvestlige Dele fra December til April Maaned, men 

 ynglende kendes den ikke der. 



I Danmark har den Lille Skallesluger aldrig ynglet, 

 men den viser sig ligeledes kun om Vinteren, som Regel 

 ret sjælden og faatallig, enkelte Aar dog noget mere 

 hyppig, saaledes i Vinteren 1916—17. Den viser sig alle- 

 rede i Oktober, men langt de fleste ses fra December til 

 Februar og Marts Maaned, enkelte helt ind i April. Den 

 ynder ikke det aabne Hav, men holder sig hos os til 

 de indre Farvande, helst inde i dybe, smalle Fjorde og 

 Vige nær Land og gaar ofte og gerne ind i vore Fersk- 

 vandssøer, hvor de regelmæssigt iagttages, oftest, ja 

 næsten altid, i Selskab og Flok med Hvinænderne. For- 

 trinlige Dykkere, der ses ivrigt og stadigt dykkende paa 

 jagt efter alle Slags smaa Bundfisk, der udgør deres 

 Hovednæring; dog fanger de ogsaa Rejer og andre Krebs- 



