31 



Sk. 



Fig. 13. 



lader Fjeren udfolde sig. Den fuldt udviklede Fjer maa 

 betragtes som et dødt Hudvedhæng, idet den afslutter sin 

 Vækst og afbryder Forbindelsen med Fjerkimen, der 

 skrumper ind. 



Efter Fjerenes Form, Størrelse og Stilling deles de i 

 de store, højest udviklede, farvede Dækfjer, der med 

 deres Flader danner det dækkende Yderlag af Fjerklæd- 

 ningen, og i de mindre, 

 blødere og løsere Dun- 

 fjer, oftest hvide eller 

 graa, der ikke kommer 

 frem i Dagen, men dan- 

 ner et varmende Lag 

 nærmere ved Huden. 

 Fjerene sidder som 

 Regel fæstede i Huden 

 paa regelmæssigMaade, 

 ofte f. Eks. saaledes at 

 en Dunfjer sidder ind- 

 ordnet i en Femkant 

 med 4 Dækfjer; ofte 

 indtræder flere Dunfjer 

 i denne Ordning, lige- 

 som Dunfjer ogsaa kan sidde afsondrede fra Dækfjerene, 

 løvrigt sidder Fjerene ordnede i regelmæssige store Fjer- 

 bede (pterylæ) af meget forskellig Form og Udstrækning, 

 adskilte ved blot dunede eller omtrent helt fjerløse Stræk- 

 ninger, Gangene, sml. Fig. 12; Bedene er hovedsagelig 

 længdestillede, saaledes at 2 eller 3 løber ned ad Halsen, 

 1 eller 2 midt ned ad Ryggen, 1 ned over hver Skulder 

 og Laar, ned ad Brystsiderne o. s. v.; smukkest ses Fjer- 

 bedene f. Eks. hos Spurve- og Hønsefugle, hvor Gangene 

 er saa godt som som fjerløse. De nøgne Gange dækkes 

 fuldkomment af de i Bedene siddende Fjer, der lægger 

 sig ud over dem. 



En fuldt udviklet Dækfjer bestaar af et langt, stift, 

 omtrent firkantet Skaft (rhachis), der nedadtil gaar jævnt 



Skematisk Fremstilling af et 

 Parti af en Fjer. 

 Sk. Skaft. St. Straale. Bst. Bistraa- 

 hvoraf nogle bære Hager. (Efter 

 Schmeil). 



ler. 



