54 



der ligner Omgivelsernes og gør det vanskeligt at opdage 

 Ægget (Vadefugle). Den enkelte Hun synes at lægge ret 

 ens farvede og formede Æg; det sidst lagte er ofte mindre 

 og ikke slet saa kraftigt farvet. 



Parringen, der som Regel foregaar paa Ynglepladsen 

 under Redebygningen, falder hos os hovedsagelig i For- 

 aarstiden fra Marts til Maj og ud i Juni; nogle Arter 

 lægger Æg endnu før Kulden er gaaet bort (flere Ravne- 

 fugle, endel Rovfugle, Solsorter, Spurve o. fl. a.), Kors- 

 næbene kan endog yngle midt i den strengeste Vintertid; 

 sidst yngler de smaa insektædende Sangfugle. Parringen . 

 gentages som Regel ofte og med kun korte Mellemrum. 

 Ænder, Svaner, Gæs og endel andre Vandfugle parrer 

 sig paa Vandet. Parringskampe er meget alminde- 

 lige, særlig hvor mange overtallige Hanner findes (Ænder, 

 Spurvefugle), og Hannerne kan under disse kæmpe yderst 

 ophidsede om Hunnerne. Parringslege findes i den ene 

 eller anden Form hos de fleste Arter, idet Hannen idelig 

 kredser om Hunnen, visende sin Fjerdragt paa den fordel- 

 agtigste Maade, ofte i forvredne Stillinger, med udspilet 

 Hale eller oppustede Fjer (Hønsefugle, Trapper, Vadefugle 

 o. m. a.); Brushanernes Kampe, hvorunder de, med deres 

 pragtfulde store Fjerkrave vidt udspilet, løber mod hin- 

 anden paa særlig dertil udvalgte Pladser, maa nærmest 

 henregnes til Parringslegene, synderlig alvorlig er de 

 i alt Fald ikke mente. Mange Hanner forlyster Hunnerne 

 med særlige Flyvekunster (Bekkasiner, Viber), hvorunder 

 nogle idelig synger (Lærker); Spetterne frembringer en 

 snurrende Lyd ved hurtig Hamren paa en tør Gren o. s. v. 

 Hannernes Sang i Parringstiden er ogsaa at regne for et 

 af de Midler, hvormed disse udmærker sig i Kappestriden 

 om Hunnerne. Hos Odinshøns, hvor Hannen ene ruger 

 og passer Ungerne, ses de oftest talrigere, smukkere 

 farvede Hunner at gøre Kur til Hannen. 



Bastarder fremkommer, omend sjældent, ved Parring 

 mellem Individer af forskellige men nærstaaende Arter; 

 hyppigt ses de hos Hønsefuglene, og blandt Ænder og 

 Spurvefugle er de ikke helt sjældne. Aarsagen er vel 

 som Regel at søge deri, at Hanner af Hunnens Art und- 

 tagelsesvis er tilstede i utilstrækkeligt Tal. Tvekønnet- 

 hed (Hermaphroditisme) er i ikke saa faa Tilfælde iagt- 

 taget hos Fuglene; mest udpræget kan det ses hos Arter, 

 hvis Fjerdragt viser stor Kønsforskel; hos Bogfinken og 

 Dompappen kan saaledes den ene Kropside være hanligt, 

 den anden hunligt farvet, svarende til en Testikel i den 

 ene og en Æggestok i den anden Side af Bughulen. 



