109 



Udbredt som ynglende fra Sydøsteuropa og Nord- 

 afrika østpaa gennem Centralasien, Turkestan, Mongoliet 

 til Kina og Japan og op til Baikalsøen og Amurdalen. 

 Overvintrer i umaadelige Flokke i Persien og Indien. Tal- 

 rigst er den ved Centralasiens Saltsøer, ved Aralsøen og 

 det kaspiske Hav, allerede sjeldnere ved det sorte Hav; 

 Vestgrænsen for dens Yngleomraade i Europa falder i 

 Tyrkiet og Rumænien; ynglende er den dog truffet i 

 Spanien. I det øvrige Europa viser den sig kun som til- 

 fældig Gæst, idet den nu og da synes at strejfe bort fra 

 sit egentlige Omraade; saaledes synes den særlig i 1892 

 at have begivet sig paa Vandring mod Nord-Vest, ind over 

 Europa. I større Tal viste den sig da paa de britiske Øer, 

 hvor mindst 60 Stk. fra Juni til September vides at være 

 skudte ud af Flokkene. I Juli og August viste to Smaa- 

 flokke sig i Island, og flere Steder paa Vestgrønlands 

 Kyster blev den set og skudt, endogsaa helt oppe ved 

 Upernivik; til Norge og Sverrig kom ogsaa nogle Stykker.. 



I Danmark har den ogsaa vist sig som en sjælden 

 og tilfældig Gæst; saaledes blev et Individ fundet dødt i 

 Slutningen af August 1866 ved Faaborg og en Han skudt 

 d. 26.6. 1893 ud af en Flok paa 10 Fugle ved Stranden 

 Sydøst for Vordingborg; senere er en Han skudt den 

 29. 6. 1914 i Limfjorden. 



I Yngleforhold og Levevis ligner Rustanden særdeles 

 meget Gravanden; den holder sig i det hele mindre til 

 Havkysterne end denne, søger hellere ind til de store 

 Indlandssøer, baade ferske og salte, og ruger ogsaa ved 

 Floder. Reden findes under de samme Forhold som Grav- 

 andens, og den lægges ogsaa i meget udstrakt Grad i 

 Pattedyrboer, særlig hyppigt i de asiatiske Murmeldyrs 

 underjordiske Huler. 8— 16 Æg. Rustænderne holder ogsaa 

 parvis sammen efter Æglægningen. 



Ikke sjeldent ses denne smukke And holdt halv- 

 tæmmet i europæiske Parker, hvor den trives ypperligt. 



2den Underfamilie: Svaner (Cygnfnæ). 



Store Fugle, de største mellem Andefuglene, 

 let kendelige paa deres meget lange og tynde Hals, 

 længere end Kroppen; dette ejendommelige Byg- 

 ningsforhold sætter disse Fugle, der ikke formaar 

 at dykke, i Stand til at naa Bunden paa ret dybt 

 Vand, særlig naar de endyderligere staar paa 



