222 



Oktober) de voksnes Dragt, men har langt svagere Metal- 

 glans og er kendelige paa, at deres Skuldre, indre Vinge- 

 dækfjer og indre Armsvingfjer er sortebrune med stærk 

 rødbrun Tværvatring; de ydre Armsvingfjer er groft hvid- 

 vatrede paa Yderfanernes Kant, hvorved „Spejlet" paa 

 den sammenlagte Vinge ikke, som hos de gamle Hanner, 

 er rensort, men derimod hvid broget. Deres udadbøjede 

 ydre Styrefjer er blot c. 4 cm. længere end de 

 mellemste. 



Hunnens Fjerdragt omtrent over det hele varmt 

 gulbrun med sorte Tværbaand over Fjerene, uregelmæssigst 

 og bredest paa Skulderfjerene. Vingedækfjerene og Krop- 

 pens Fjer med sort Vatring mod Spidsen, tydeligst paa 

 Bagryg og Overgump. Svag blaalig Metalglans paa Bag- 

 ryggens sorte Tværbaand ses hos gamle Hunner. Brystet, 

 Kropsiderne og navnlig Bugen med hvidgraalige Fjer- 

 spidser. Bugen overvejende mørkebrun, med lysere Fjer- 

 spidser. Underhaledækfjerene lidt længere end 

 de midterste Halefjer, hvidlige med spredte sorte- 

 brune, indadtil rustgult kantede Tværbaand. En hvid Fjer- 

 dusk i Vingehjørnet ved Armhulen. To smalle, hvide 

 Tværbaand over Vingen. Halen ubetydelig kløftet, farvet 

 som Ryggens Fjer, dog med smalle, hvide Spidser. Krop- 

 længde 40—50 cm., Vingelængde 22.5 — 23.6 cm. Unge 

 Hunner er kendelige paa, at deres første Svingfjer er til- 

 spidset. 



Ungerne ligner Hunnen, men deres Grundfarve er 

 mere hvidlig gulbrun; de er iøvrigt let kendelige paa de 

 straagule Skaftstriber paa deres Skulder- og Vingedækfjer; 

 i Ungedragten er Han og Hun ens, Hannerne blot lidt 

 større. 



Dunungerne lyst rødligbrune paa Oversiden med 

 sortebrune Pletter og Striber paa Kinder, Isse og Ryg. 

 Undersiden hvidgullig; blandt danske Hønsefuglekyllinger 

 kendelige paa de befjerede Mellemfødder. 



Udbredt som rugende Standfugl over største Delen 

 af Europa fra Trægrænsen ned til Pyrenæerne, Norditalien 



