230 



Vingelængden 19.5-20.5 cm. Hunnens Legemslængde 

 34.5—38.5 cm., Vingelængden 18.5—20 cm. 



Udbredt som Standfugl i det nordlige Skandinavien, 

 mod Øst i alt Fald til Uralbjergene, i Skotlands Højfjælde 

 og i Alpernes og Pyrenæernes Højlande. I Nordasien, 

 Japan, Nordamerikas arktiske Egne, Grønland og Island 

 rindes en meget nærstaaende Form v. rupestris (Gmelin), 

 der ogsaa omkring 1890 med Held er indført paa Færøerne. 



Fjeldrypen hører hovedsagelig hjemme i arktiske, 

 skovløse, nøgne Egne med sparsom, lav Hedevegetation; 

 hvor den findes under sydligere Breddegrader, træffes den 

 kun i Højfjeldene ovenover Skovgrænsen, hvor den finder 

 en lignende Temperatur og lignende Naturforhold. I Sverrig 

 forekommer den saa sydligt som til Dalarnes nordlige Dele. 

 Ejendommelig er dens Forekomst i saa sydlige Egne som 

 Alpernes og Pyrenæernes Højland, vidt adskilt fra dens 

 nordiske Artsfæller, men disse Forekomster maa betragtes 

 som Kolonier, efterladte i de kølige Højfjelde, da Istidens 

 tilbagevigende Ismasser efterhaanden trak Artens Udbred- 

 ningszone længere imod Nord. 



I Danmark kendes Fjeldrypen ikke fra historisk Tid, 

 men den har sikkert været almindelig her i Perioderne 

 før og efter Istiderne, da Landet laa skovløst og nøgent i 

 Israndens Nærhed og bød denne Rypeart passende For- 

 hold. Hidtil har man imidlertid ikke fundet andet sikkert 

 Spor af Arten end et Stykke af Fingerleddene af et Individ, 

 fremdraget i saadanne Lag i Nørre-Lyngby Klint ved Vester- 

 havet, at man deraf mener at kunne slutte, at det har levet 

 her i Begyndelsen af Skovtiden. 



Fjeldrypernes Føde er ganske overvejende Blade og 

 Knopper af Birk, Dværgpil og alle Slags Hedeplanter, som 

 Fjeldsimmer, Rævling, Tyttebær, Blaabær o. 1., hvis Bær 

 tillige udgør deres kæreste Føde om Efteraaret. Deres Kro 

 kan ofte findes helt stoppet med disse Fødemidler og 

 da af Størrelse som en knyttet Næve; de siges at gøre 

 dette mod indtrædende Uvejr. Om Vinteren, naar Sneen 

 helt dækker Højfjældet, søger de ned i den øverste Skov- 

 grænses Pile- og Birkekrat og bjerger da Livet ved at 

 grave sig gennem Sneen ned til Vegetationen; de finder 

 da tillige Læ og Skjul i disse Snehuler. Naar de i deres 

 renhvide Vinterdragt sidder i Sneen, ses hovedsagelig kun 

 det sorte Næb og Hannens Ånsigtsstribe. I Træerne sidder 

 de aldrig, men gerne paa Sten o. 1. 



Yngler paa Fjeldhederne. I Parringstiden lader Hannen 

 sit ejendommelige snorkende Parringsraab lyde. Reden 



