nysgerrigt, og vænner sig let til Mennesker; i Fangenskab kan 

 det blive ganske tamt. Det jager ivrig efter de forskelligste In- 

 sekter (særlig Græshopper) og Larver. Drikke faar det mest 

 ved at slikke Dug af Planterne; i Fangenskab drikker det meget 

 Vand, som det laber i sig med Tungen, omtrent som en Hund; 

 det bader sig ogsaa gerne. I Oktober gaar det i Vinterdvale i 

 Jordhuller, hvis Indgang det stopper til indefra med Plantedele 

 og Jord; i Regelen findes flere, i det mindste to Individer sammen. 

 I Begyndelsen af April gaar det af Vinterkvarteret ; først kommer 

 Ungerne frem, saa Hannerne, sidst — omtrent en Uge senere — 

 Hunnerne. Snart efter Fremkomsten foregaar det første Hud- 

 skifte, der følges af adskillige i Sommerens Løb. Overhuden 

 plejer at sprække paa langs bag ved Hovedet, og Sprækken 

 forlænger sig gradvis bagtil ; men den første Sprække kan og- 

 saa optræde paa Bugen. Den sprukne Ham hænger i kort 

 Tid i Laser om Dyret, der saa befrier sig for disse ved at stryge 

 dem af mellem Planter eller Sten eller ogsaa ved Hjælp af 

 Munden eller Benene. 



Ogsaa Kønslivet ytrer sig meget snart efter Fremkomsten 

 af Vinterdvalen; Parringen kan iagttages i April, men især i 

 Maj, senest i Juni. Forud for Parringen gør Hannen gerne 

 Kur til Hunnen med sælsomme Fagter; saa griber han hende 

 med Munden et eller andet Sted paa Kroppen og krummer 

 sig saaledes, at hans Bagkrop kommer ind under hendes Bug, 

 og det ene af de to Parringsorganer anbringes i hendes Kloak- 

 aabning. I denne Stilling bliver Parret nogle Minutter. Ofte 

 ser man paa indfangede Hunner Mærker paa Kropsiden af 

 Hannens Tænder; de synes at kunne holde sig i flere Maa- 

 neder. 



I Slutningen af Maj er den drægtige Huns Hud saa ud- 

 spændt, at man kan skimte Omridset af de enkelte Æg gennem 

 den; efter Æglægningen viser da naturlig Bughuden sig foldet 

 og rynket. Æglægningen foregaar — alt efter Parringen — 

 sidst i Juni eller i første Halvdel af Juli. Før Æglægningen 

 graver Hunnen en lille Hule i fugtigt Sand eller løs Jord, 

 under Rødder eller Mospuder, altid et Sted, der ikke er for 

 tørt, men hvor Solvarmen dog kan komme til at virke. Her 

 lægges saa 5 — 14 Æg, og Gruben dækkes til med sammen- 

 skrabet Jord og desl. De nylagte Æg lyser, med et hvidgrønt 

 Lys omtrent som St. Hans-Ormens. De er aflange, den længste 

 Akse 12 — 13 mm , Tværaksen 7 — 9 mm ; Skallen pergamentagtig, 

 hvidlig. Omtrent efter 8 Ugers Forløb, i August-September, 

 fødes Ungerne, 40 — 50 mm lange. 



Markfirbenet er udbredt over det nordlige, mellemste og 

 østlige Europa (i England kun i den sydlige Del) og i Vest- 

 asien; fra Norge kendes det ikke, hvorimod det i Sverige er 



