21 



sige Udtryk. Øjets Regnbuehinde (Iris) er gul eller rød, hos 

 mørkfarvede Individer mere eller mindre iblandet med brunt 

 eller sort. De nyfødte Unger har de voksnes Aftegninger, men 

 Grundfarven er blegere, især hos Hunner, der først i 2det til 

 4de Aar faar den mørke Grundfarve. 



Hugormen forekommer baade i Fjæld- og Sletteland; helst 

 paa aabne Steder med Smaabuske og lavt Krat eller i Heder, 

 Lyngmoser, Græsstepper, ogsaa i Skove, kun ikke i mørk og 

 tæt Løvskov; stærkt opdyrket Agerland og lignende Steder 

 under regelmæssig Kultur undgaar den helst, ligeledes Vand- 

 løb, og den er i Almindelighed utilbøjelig til at svømme. Den 

 holder til i Jordhuller, som f. Eks. Musegange, og fjærner sig i 

 Regelen ikke langt fra sine Smuthuller; den holder meget af at 

 sole sig. I frostfrie Skjulesteder, som Jordhuller, under Stubbe og 

 Rødder, tilbringes Vinteren i Dvale; i Almindelighed ligger 

 flere, undertiden mange — 20 — 30 indtil over 300 — Individer 

 sammen. I September eller Oktober gaar den i Vinterkvarteret 

 og forlader gerne dette i Marts-April. Kort efter Fremkomsten 

 begynder Parringstiden, som varer til ind i Maj; omtrent 4 

 Maaneder efter Parringen, i Almindelighed i August-September, 

 føder Hunnen 5—12 (16) Unger, 140— 210 mm lange, omslut- 

 tede af en tynd Hinde, som imidlertid straks sprænges. (Und- 

 tagelsesvis maa Parring kunne indtræde om Efteraaret, da 

 man har taget drægtige Hunner med fuldbaaren Yngel i Marts). 

 De nyfødte Unger har straks deres Giftredskaber i brugbar 

 Stand og skal især tage Unger af Firben og Staalorme. Køns- 

 moden bliver Hugormen i sit 4de Aar. 



Hovedføden bestaar i Mus og Markmus, som Hugormen 

 bl. a. opsøger i deres Gange, hvor den ofte og gerne æder 

 Museredernes nøgne Unger; desuden tager den Spidsmus, Fugle- 

 unger, Frøer og Firben og Staalorme, især Ungerne. Den gaar 

 paa Rov om Dagen i varmt Vejr, maaske ogsaa i Skumringen. 

 Naar Hugormen har bidt sit Bytte ved et pludseligt Fremstød af 

 Hovedet, plejer den at trække Hovedet tilbage og vente, til 

 Døden er indtraadt; Mus og Fugleunger lammes næsten øje- 

 blikkelig og dør meget snart; først naar Byttet er dødt, sluger 

 Hugormen det. Hos Mennesker plejer Hugormebid kun at 

 volde mere eller mindre kortvarige Sygdomstilfælde; men und- 

 tagelsesvis kan det medføre Døden. Af Væsen er Hugormen 

 sky og heftig, hugger og bider om sig, naar man vil gribe den. 

 I Fangenskab ændrer den ikke sit vilde Væsen, og i Alminde- 

 lighed vil man ikke faa den til at tage Føde; den kan imid- 

 lertid leve flere Maaneder, mulig henved et Aarstid uden Føde. 



Hugormen har en meget vid Udbredelse: over hele Nord- 

 europa omtrent til Polarkredsen, over det mellemste Europa 



