24 



mindeligst ses den svømmende i Overfladen med Hoved og 

 Hals over Vandet, og Tungen spillende ind og ud af Munden. 

 At den kan svømme udholdende og ikke skyer salt Vand, 

 viser bl. a. Tilfælde, hvor man har truffet den flere Mil fra 

 nærmeste Land (f. Eks. en Gang midtvejs i Østersøen mellem 

 Sverige, Danmark og Tyskland). Den kan ogsaa klatre, men 

 holder sig helst til Jorden, hvor den bevæger sig livlig, bug- 

 tende sig behændig mellem Siv og Rør eller lave Buske; 

 fra sine Smuthuller i Jorden eller mellem nedfaldent Løv og 

 Planter gør den Udflugter til Vandsteder eller solbeskinnede 

 Pletter, men fjærner sig sjældent ret langt fra sit sædvanlige 

 Tilholdsted. 



Den er af Væsen fredelig, sætter sig sjældent til Mod- 

 værge ved at bide, naar man vil gribe den, men søger at undfly ; 

 et Værn mod mange Forfølgere har den i den stinkende Ud- 

 dunstning, som skyldes nogle store Gatkirtler i Haleroden; 

 i Fangenskab bliver den ofte helt tam, og den vænner sig 

 let til at have Tilhold i eller ved Huse. Dens Hovedføde er 

 Frøer, Haletudser og Smaafiske; den kan tage f. Eks. 4 — 5 

 store Frøer eller et Par Dusin Smaafrøer i et Maaltid; ogsaa 

 Tudser tages af og til, men som Natdyr hører de ikke til 

 Snogens almindelige Føde. I Oktober eller November gaar 

 den i Vinterdvale, flere Individer sammen, i Jordhuller, Kom- 

 postdynger, Tørvestakke, under Træstød o. s. v., og i April — 

 sjældnere i Marts — kommer den frem igen, naar Foraars- 

 varme og Solskin er tilstrækkelig lokkende. Snart efter Frem- 

 komsten begynder Parringen; almindeligst iagttages den i Maj, 

 og den slutter i Juni. Hunnen gaar drægtig i ca. 10 Uger, og 

 lægger saa sine Æg, 6 — 30—40, alt efter Hunnens Alder. De 

 nylagte Æg er klæbrige, og skønt de enkelte Æg lægges med 

 kortere eller længere Mellemrum, findes de almindeligvis klæ- 

 bede sammen klumpevis. Til Æglægning vælges altid fugtig- 

 varme Steder, i Muldjord, under vissent Løv eller Mos, ikke 

 sjældent i Mistbænke eller Kompostmøddinger, i Garverbark 

 eller Dynger af gammelt Savsmuld; undertiden lægger flere 

 Hunner paa samme Sted. Æggene er aflange, 20 — 30 mm lange, 

 12 — 16 mm brede, med en tynd, men sej, pergamentlignende, 

 kalkholdig Skal. Efter nogle Angivelser klækkes Ungerne ud 

 efter nogle Ugers Forløb med en Længde af 15— 20 cm , efter 

 andre klækkes de først ud næste Foraar, paa en Tid, hvor de 

 har let Adgang til Føde f. Eks. Haletudser. 



Snogen er udbredt over det meste af Europa, i Skandina- 

 vien til Trondhjemsfj orden og Lapmarken, fremdeles i Algier, 

 Vestasien og en Del af Sibirien. I Alperne gaar den op til 

 1600—2400 Meter, i Norge sjældent op i Birkeregionen. I 

 Danmark findes den i alle Landsdelene og er paa Øerne og 

 i en Del af Jylland langt den almindeligste Slange. 



