202 



er kortere, men tykkere end det iQerde, der er omtrent saa langt som det femte; Kloen 

 er liden. 



r Det syvende Fodpar er kortere end det sjette; det første Xed er særdeles 



bredt og har lange Børster i den bagre halvcirkelformedeRand; det tredie Led er kor- 

 tere end det fjerde, og begge have fjærdannede Børster. 



Det andet Par Springfødder er meget kortere end det første Par; Grenene 

 paa begge ere forsynede med Tome. 



Det sidste Par Springfødders Grene ere omtrent lige lange og dobbelt saa 

 lange som Grundleddet. 



Halevedhåenget er ikke længere end bredt ved Roden, dybt kløvet, og dets 

 Flige ere afrundede. 



Denne Form er fundet af Lindstrom i Østersøen; Loven og G. 0. Sårs have fundet 

 den i Skandinaviens dybere og store Ferskvandssøer, saasom i Vettern og Mjøsen. 



Den er efter den af Loven først fremstillede Mening en tilbagebleven Rest af 

 den Fauna, der fandtes i saadanne Søer, da de, før Skandinavien hævede sig saa høit 

 op, vare Havbugter. Senere, da de bleve skilte fra Havet og Saltet efterhaanden ud- 

 vaskedes, bleve kun nogle enkelte Former tilbage, hvoriblandt denne. 



Gen. n. PRISCILLA, A. Boeck, 1870. 



Deriv. : JTpiaxtXXa (et græsk Kvindenavn). 



Syn.: 1870. Priscilla, A. Boeck, Crust. amphip. bor. et aret. p. 44. 



Typ.: Fontoporeia armata, A. Boeck. 



Epimera anteriora qvatuor rigida, longa, attenuata, in apice seiis longis 

 plumosis instrucla. 



Pedes Imi et 2di paris inter se eadem fere forma, manu parva, subcheli- 

 formi inslructi. 



Pedes 3lii et 4ti paris robusti; articulo ultimo serie setarum validarum in- 

 structo. 



Pedes 5li et 6ti paris articulo Imo perrigido, parum dilatato, in angiilo 

 superiore producto. 



Pedes 7mi paris articulo Inio valide, clipeoformi, dilatato; articulo 5to in 

 apice spinis multis, rigidis armato. 



Pedes saltalorii ultimi paris ramo inleriore parvulo. 



Appendix caudalis latissima, insinuata modo, non fissa. 



1 1860 beskrev jeg en ny Ampbipode, som jeg henførte til Slægten Fontoporeia 

 og kaldte F. armata, idet jeg dog anførte, at den i flere Henseender afveg fra de 

 øvrige Arter. I 1870 satte jeg den som Typus for den nye Slægt Friscilla, da den ikke 



