256 



1860. Oediceros, A. Boeck, Forhandl, ved de Skand. Naturf.'8 8de Møde. 1860. p. 656. 



1862. — Spence Bate, Catal. Amphip. Brit. Mus. p. 103. 



1863. — Spence Bate and Westwood, Brit. sessile-eyed Cruat. 1863. p. 160. 

 1865. — Lilljeborg, On the Lysianassa Magellanica etc. p. 18. (Tabel.) 

 1870. — A. Boeck, Crust. amphip. bor. et aret. p. 81. 



Typ.: Oediceros saginatus, Krøyer. 



Pedes maxillares lamina exteriore ultra dimidium arliculuni palpi 2dum porrecta. 



Caput antice in rostrum latum, crassum, apicem versus angustius, producluni. 

 Oculi in rostro, nunc prope l)asin nunc in apice, siti. 



Anfennæ superiores iisdem inferioribus breviores, sed pedunculo inferiorum 

 longiores. 



Pedes Imi et 2di paris manu permagna subcheliformi instrucli; carpo sat 

 brevi, ex angulo inferiore posleriore calcem non longam emittenti. 



Pedes 5ti et 6ti paris magnitudine et forma intuse ferme æqvales. 



Pedes 7mi paris iisdem 5li et 6ti paris fere duplo longiores. 



Pedes saltatorii ultimi paris non ultra pedes saltatorios Imi et 2di paris porrecti. 



Krøyer opstillede denne Slægt (Naturh. Tidsskr. B. IV. 1842, S. 155) paa Arten 

 Oe. saginatus fra Grønland; denne er altsaa Slægtens typiske Art. Han fremhæver, at 

 Fanden er udtrukket i et større eller mindre, spidst eller stumpt Hom, der bestandig 

 er forsynet med en gjennemsigtig, oval, rød eller gul Knude. Øinene kunde han ikke 

 finde, ligesom ogsaa Lilljeborg (Ofvers. af Vetensk.-Akad.'s Forhandl. 1853) fremhæver, 

 at den mangler Øine. M. Sårs har imidlertid vist, at denne Knude er Dyrets Øine. 



Denne Slægt er af Dana i 1853 henført til Underfamilien Gammarifxe. Han op- 

 fører herunder en ny Art Oe. Novæ-Zealandiæ ; men denne hører, som jeg paaviste 

 i 1860, ikke herhen, men til Slægten Aceros. I 1862 stillede Spence Bate denne Slægt 

 til Underfamilien Phoxides, og da han dengang ikke kjendte nogen Art af samme, oversatte 

 han Krøyers Slægtskarakter; han henfører hertil Oe. saginatus og Oe. Novæ-Zealandiæ. 

 I 1863 tilføie Spence Bate og Westwood en ny Art, Oe. parvimanus, som imidlertid 

 ikke synes at henhøre hertil, da baade det andet Fodpar er større end det første og 

 disse have ikke den karakteristiske Form, som er særegen for denne Slægt. I 1870 

 adskilte jeg denne Slægt fra de øvrige i denne Underfamilie. Munddelene stemme hos 

 alle Slægter af Familien temmelig overens, hvorfor det eneste Mærke, der kunde hentes fra 

 disse, er, at Kjæbeføddernes ydre Plade er temmelig liden hos denne Slægt, saa at den ikke 

 naar længere frem end til Midten af Palpens andet Led; de indre Plader ere derhos 

 særdeles smaa. I det ydre frembyde de tvende første Fodpar et særdeles karakteristiskt 

 Mærke til at adskille den fra de øvrige Slægter. Haanden er nemlig særdeles stor, og 

 Carpus er derimod forkortet, dog i Almindelighed forsynet med en Hæl. De øvre Følere 

 ere korte, dog længere end de nedre Føleres Skaft. Pandehornet er stort. Herved 



