323 



Pedes Imi 2diqve paris mami parva. 

 Pedes saltatorii 2di paris breviores qvam 3tii paris. 



Pedes saltatorii iiltimi paris pedunculo breviore qvam appendice catidali; 

 ramis longitiidine æqvalibus. 



Appendix caudalis fissa. 



Denne Slægt blev opstillet af Leach paa den af Fabricius beskrevne Gamma- 

 rus carinatus, og han fremhævede som dens Karaktennærke, at de øvre Følere neppe 

 ere kortere end de nedre, og at de dannes af fire Led, hvoraf det sidste igjen bestaar 

 af en stor Mængde smaa Led. Desmarest gjentager i 1825 denne Karakter og tilføier 

 nogle flere, der dog ere mindre heldige. Milne Edwards optager Slægten Atylus i sin 

 Hist. d. Crust. 1840. T. III., og han tror, at den staar nær Slægten CoropJdum, hvorfra 

 den dog skiller sig ved sine store Sideplader. Dana optager den ogsaa, i U. S. Expl. 

 Exped. 1852, og stiller den nær Ischyrocerus, men finder dog, at den har noget tilfælles 

 med Iphimedia. Spence Bate opfører den ligeledes i 1855, efterat have undersøgt 

 Leachs typiske Exemplar, og han adskiller den fra Dcxamine væsentlig ved, at Kind- 

 bakkerne have en treleddet Palpe, som Dexamine mangler, og desuden ved at det tre- 

 die Skaftled paa de øvre Følere er adskilt fra Svøbens Led. Som synonym med Aty- 

 lus stiller Spence Bate Iphimedia, Dana, hvilken dog ikke hører herhen. Derimod 

 maa Costas Slæ^iVo<ro%Ms (1853) henregnes til vor Slægt. Lilljeborg adskiller i 1855 

 Slægten Atylus fra Paramphithoii alene af den Grund, at de forreste Sideplader ere til- 

 spidsede hos den sidste, medens de ere stumpe og afrundede hos Atylus. Som syno- 

 nym med denne Slægt maa endvidere stilles den af mig i 18C0 opstillede nye Slægt 

 Epidesura, som jeg dengang troede skilte sig fra Atylus, især ved at de tvende sidste 

 Haleled ere sammensmeltede, men ved senere at undersøge den typiske Art A. carinatus 

 fandt jeg, at det samme er Tilfældet med denne. Den af Spence Bate opførte Slægt 

 Grayia staar ogsaa nær denne Slægt, skjønt han henregner den til Phoxidernes Under- 

 familie, medens han henfører Atylus til Gammariderne. Det, som i det Ydre især ka- 

 rakteriserer denne heromhandlede Slægt, er, at Halens femte og sjette Led ere sammen- 

 smeltede, paa hvilket allerede Heller har været opmærksom. Legemet har forøvrigt en 

 Kjøl, og paa flere af Legemsleddene og Halens Led gaar denne ud i bagudi-ettede Torne. 

 Fortil gaar Hovedet ud i et langt, krummet Pandehorn. Sidepladerne ere ikke meget 

 høie, men temmelig stive. Fra Slægten Dexamine, som den saaledes ligner meget i 

 det Ydre, skiller den sig ved, at Kindbakkerne have en Palpe. Det første Kjæbepars 

 Palpe er lidt forskjellig bygget paa begge Sider, den er nemlig væbnet paa den ene 

 Side med Tænder, paa den anden kun med Børster. Kjæbeføddernes ydre Plade er 

 ikke meget stor, men har overmaade stærke Tænder langs den indre Rand, hvilke mod 

 Pladens Ende efterhaanden blive længere og gaa over til lange krumme Børster; den 

 indre Plade er temmelig stor og har paa Enden tre stærke Tænder foruden adskillige 



fjærdannede Børster. Det er særdeles karakteristisk for flere Arter af denne Slægt, at 



41* 



