591 



det tredie, som er lidt udvidet nedad, er længere end det fjerde, men kortere end det 

 smalere femte Led; dette sidste er næsten saa langt som de tvende foregaaende Led 

 tilsammen og er forsynet med en Række Torne langs den bagre Rand. 



De ivende følgende Fodpars første Led er forlænget, meget smalere og 

 længere end paa det femte Par; de øvrige Led ere ligeledes længere og smalere. 



Det første Par Springfødders Grene ere kortere end Grundleddet; den 

 ydre Gren er noget kortere end den indre, og begge have stærke Torne paa den 

 øvre Rand. 



Det andet Par er kortere end det foregaaende. 



Det sidste Par er særdeles kort og tykt; Grundleddet har 2 — 4 Torne paa 

 Enden af den øvre Rand; den ydre Gren er væbnet med tvende stærke, krumme Torne 

 paa Enden, (paa et af Sårs i Nordland fundet 15""" langt Exemplar saaes tre Torne); 

 den indre Gren har tvende meget smaa Torne og mange Børster. 



Halevedhænget er næsten saa bredt ved Roden som langt, smalere mod 

 Enden, der er ret afskaaret; de ydre bagre Vinkler ere væbnede med en bøiet Torn 

 og nærmere Midtranden med tvende Børsteknipper. 



Spence Bate har henført denne Art til Slægten Simarnphithoe, fordi Bruzelius, 

 hvis Beskrivelse han har fulgt, omtaler, at Halevedhænget paa den ydre Ende har 

 tvende korte, bøiede Torne. 



Farven er grønagtig brun paa Ryggen, lysere paa Siderne, med hvide Punkter 

 eller Pletter nær Bugen, Fødderne ere hvidgule. 



Den findes langs Norges Vestkyst fra Vadsø, hvor Dånielssen har tåget den i 

 Tangen, og gaar lige til Bohuslen; ifølge M. Sårs er den hyppig i Stranden mellem 

 Tang ved Nordlands og Finmarkens Kyster. Efter Krøyer er den tåget ved Færøerne 

 og Island, og ifølge engelske Forskere paa flere Steder ved Englands Kyster, ved Shet- 

 land efter Norman. 



AMPHITHOÉ GRANDIMANA, A. Boeck, 1860. 



(PI. XXVI. flg. 4.) 



Amphithoc grantlimana, A. Boeck, Forh. ved de skand. Naturf. 3de Møde. 1860. p. 668. 

 — — A. Boeck, Crust. amphip. bor. et aret. 1870. p. 164. 



Antennæ «uperiores dimidiani longiludincm aniinalis aqvantes. Pedes 2di 

 paris inanu mar.s pergrandi, tam longa qvaiu articulis omnibus præcedenlibus junc- 

 lis, oblonga et ovata, in acie crenulata; iiianu feiiiinæ niulto minere, in acie obliqve 

 truncata. Pedes 3tii et 4ti paris articuio Imo multo latiore qvani apud speciem 

 præcedentem; articuio 3tio antice perdilafato. Podes 5fi paris articuio Imo fere 

 rolundo; articuio 4to non longiore qvam lato: articuln 5to ovali, breviore qvam 

 articuio 3tio et 4to junctis. 



