223 



Slabber beskrevne Oniscus aretiatius, fandt jeg blandt nogle tørrede Conchylier, som 

 jeg havde medbragt fra Karmøen; jeg kunde saaledes ikke underkaste den nogen egent- 

 lig Undersøgelse, men blot constatere, at den var den samme, som den af Spence Bate op- 

 stillede Art. Slægtsdiagnosen er derfor kun hentet fra hans Tegning, som synes at 

 være nøiagtig. Den stemmer overens med Slægten Phoxus i de øvre Føleres Bygning, 

 ligeledes synes Kindbakkerne at have den samme Form, som hos hin, derimod er det 

 første Kjæbepars Palpe, der hos Phoxus og Harpinia er meget smal, hos denne sær- 

 deles bred, toleddet og besat paa Enden af den ydre Rand med talrige fjærdannede 

 Børster. Den indre Plade er ogsaa liden, men har derimod ikke faa fjærdannede Børster. 

 Kjæbeføddernes Plader ere efter hans Tegning meget større end hos de tvende foregaaende 

 Slægter, især den ydre, som ogsaa er væbnet med lange, smale, tornformede Tænder. 

 Palpens andet Led er særdeles bredt og ligner saaledes meget det hos Slægten Ba- 

 thyporeia, og ligesom hos denne bøier det tredie Led sig over det udvidede andet Led. 

 Herved ville Kjæbefødderne kunne fuldstændig lukke for Munddelene, saa at ikke frem- 

 mede Substantser mod Dyrets Villie kan trænge ind. De tvende første Fodpar have, 

 som hos de tvende foregaaende Slægter, ens Bygning, men Haanden er hos denne Slægt 

 meget liden, især Kloen, hvilket viser, at den maa leve af meget svage Dyr. Det tredie 

 og §erde Fodpar ere særdeles brede, hvilket især er Tilfældet med deres fjerde og femte 

 Led, som ere skovlformet udvidede og besatte paa Randen og den ydre Flade med 

 Rækker af Torne og have ikke, som sædvanhg, nogen Klo paa Enden. Dette viser, at 

 de ere hyggede til at grave med og ikke, som hos de tvende foregaaende Slægter, til 

 at fastholde Byttet. De tre sidste Fodpar blive ogsaa overordentlig brede, og Leddene 

 faa et eiendommeligt, skovlformet Udseende samt ere paa den forreste Rand og paa den 

 ydre Side besatte med stærke Rader af Torne og tildels fjærdannede Børster. Disse sy- 

 nes bestemte til at bortskaffe og kaste bagud den Sand, som opgraves med det tredie 

 og fjerde Fodpar. Paa Grund af denne med Gravning forbundne Levemaade kan heller 

 ikke Halen have den sædvanlige Stilling, da den i dette Tilfælde vilde hindre Dyret 

 fra hurtig at grave sig ned.. Dens tre sidste Led ere derfor slaaede ind under det tre- 

 die Led, og Springføddernes Grene ere fæstede i en Vinkel tilGrundleddet; derved ville 

 de sammen med Halen kunne benyttes til at stemme Legemet mod Sandet og trykke 

 det fremad under Gravningen. 



SULCATOR ARENAHUS, Slabber, 1775. f 



Oniscus arcnatius, Slabber, Natuurkundigeverlustigingen etc. 1775. p. 92. pl. 11. f. 4 — 3. 

 Bellia arenaria, Spence Bate, Aun. of Nat. Hist. Vol. VII. 1851. p. 318. 

 Sulcator arenarius, Spence Bate, Ann. of Nat. Hist. Vol. XIII. 1854. p. 504. 



— — Spence Bate, Rep. Brit. Assoc. 1855. p. 58. 



— — Spence Bate, Trans, Tyneside Nat. Field. Club. vol. IV. 1858. p. 



15. pl. 11. fig. 2. 



