291 



Det tredie Pars Grene, hvoraf den indre er noget kortere end den ydre, ere 

 kortere end Skaftet. 



Halevedhænget er bredt, noget indbugtet i den bagerste Rand. 



Hos Hannen naar det første Led paa de øvre Føleres Skaft frem til Enden 



af Pandehomet; det andet Led er omtrent saa langt som det første, medens det tredie 



.er meget kort, neppe dobbelt saa langt som tykt. Svøbens første Led er længere end 



de tvende følgende Led tilsammen. De nedre Føleres Svøbe er særdeles forlænget, 



smalt og dannes af 40 — 50 Led. 



Jeg har fundet denne Art ved Haugesund paa 20 Favnes Dybde og i Chri- 

 stianiafjorden. 



Gen. VL ACEROS, A. Boeck, 1860. 



Deriv.: a (uden), xépa; (Horn). 



Syn.: 1860. Acero.s, A. Boeck, Forhandl, ved det Skand. Naturf. 8de Møde. 1860. p. 651. 



1870. — A. Boeck, Crust. amphip. bor. et aret. p. 92. 



Typ.: Leucothoe phyllonyx, Sårs. 



Maxillæ Imi paris lamina interna elongata, angusta. 



Caput roslro frontali magno deslitutum; oculi non coaliti, in lateribus capitis 

 sili; epimera minoi^a qvam apud genus Oediceros. 



Antennæ superiores pedunculo prælongalo; flagello brevi. 



Pedes Imi et 2di paris subcheliformes, non pervalidi; carpo calcem bre- 

 vem eniitlenti. 



Pedes 7mi paris pedibus 5ti el 6li paris fere duplo longiores. 



Cæteroqvin ferme ut apud genus Oediceros. 



Dana opstillede i 1853 en Oediceros Novæ-Zealandiæ, hvilken han henførte til 

 Krøyers Slægt Oediceros, fordi det sidste Fodpar var saa betydeligt længere end de 

 tvende foregaaende Par, hvilket ikke var Tilfældet med Slægten Iphimedia, men derimod 

 med Oediceros. M. Sars (Overs, over Norsk- Aret. Krebsd. Forhandl, i Vidensk.-Selsk. i Chri- 

 stiania 1858, S. 29) opstillede i 1858 en Amphipodeart, som han kaldte Leucothoe phyllonyx. 

 Denne kunde imidlertid ikke henregnes til Leucothoe, fra hvilken den skiller sig meget, 

 idet den kun har en svag Lighed med den i de tvende første Fodpars Form. Bruzelius 

 beskrev Aaret efter en lignende Fonn, som han henførte til Slægten Oediceros. Jeg 

 paaviste i 1860, at disse tre Former i mange Henseender stemme overens med Slægten 

 Oediceros, men at de dog ved det forlængede Skaft paa de øvre Følere og ved at 

 Hovedet ikke danner noget stærkt Hom, hvorpaa Øinene skulde have sin Plads, afvige 

 saa væsentlig fra den typiske Art Oed. saginahis, at disse Arter ikke kunne stilles 

 sammen med den, men ritaa danne en egen Slægt. I det Ydre stemme de overens med 



Oediceros derved, at den første Sideplade bliver meget bredere nedad og seer saaledes 



37* 



