Kindbakkerne. 



Kindbakkerne, mandibulæ, ere hos Amphipoderne de stærkeste af alle Mundletnmer 

 og de, der egentlig benyttes til Fødens Sønderlemmelse. De frembyde ogsaa talrige 

 Modifikationer, efter det Brug, der gjøres af dem. De fæstes med sit ydre, bagre 

 Hjørne i en egen Indskjæring i Mundrammen, og deres ydre, øvre Kant ligger indenfor 

 og glider mod Mundrammen, naar de bevæges. Men ikke alene paa dette Sted har 

 Kindbakkerne sit Fæstepunkt; ved Undersøgelse af dem in situ, og naar man bevæger 

 dem mod hinanden, findes, at de ogsaa have et Hængsel i Form af en Tap, som er 

 fæstet i en Fordybning i Epistomet, hvor dette er forenet med Underlæben. Dreinin- 

 gen af hver Kindbakke foregaar saaledes ikke om en Axe, som man kan tænke sig 

 at være parallel med Mundrammen, men om en, som staar mellem det ydre, bagre 

 Hjørne samt den omtalte Tap. Naar Kindbakkerne derfor ere meget forlængede, 

 smale, som man ser er Tilfældet hos flere Former af Lysianassidernes Familie, 

 og Epistomet paa samme Tid er meget forlænget, danner denne Kindbakkens Bevæ- 

 gelsesaxe ikke en ret, men en meget spids Vinkel med dens Længdeaxe, og begges 

 Bevægelser blive ikke fuldstændig horizontale mod hinanden, men mere klippende. 



Paa den indre Side af Kindbakkerne er der et bredt, trekantet, aabent Rum, 

 hvorigjennem de stærke Bøiemuskler, som komme fra Epistomet, træde ind og fæste 

 sig paa den indre Side af Kindbakkens ydre Væg. 



Den ydre Væg er buet, convex, medens den indre Flade er concav, og Enden 

 dannes af en mere eller mindre skarp og bred Skjærerand. Denne er som oftest ind- 

 skaaret i talrige Tænder, hvilke nærmest Overlæben ere mindre, men blive større 

 mod den anden Kant, dog saaledes, at de sidste Tænder igjen ere mindre. Naar 

 begge Kindbakkers Gribedele bøies sammen, glide de kun tildels over hinanden, og 

 den nærmest Overlæben liggende Del dækkes af denne, som trykker sig mod den. 



Hos andre Former er Gribedelen ikke indskaaret i Tænder, men mere but, 

 og da foregaar Sønderlemmelsen af Føden ved, at den mere knuses end skjæres. 

 Dette finder Sted hos de Former, som væsentlig ernære sig af Aadsler i en mere 

 eller mindre opløst Tilstand. Hos nogle har dog den ydre Ende af Gribedelen en 

 skarp Tand, som saaledes først gjennemstøder Byttet, forinden det sønderknuses af 

 den øvrige Gribedel. 



Hos nogle Former — Pardalisca og nærstaaende Former — er Kindbakkens 

 Gribedel overordentlig ulig paa begge Sider, idet den ene er delt i talrige fine Tæn- 

 der, medens den anden i 4 meget store og grove. 



Under denne Gribedel findes der en anden, som er forbundet med Kindbak- 

 kerne ved et Led, og som har en stærk Bøiemuskel og en mindre stærk Strækkemu- 

 skel, der fæster sig inde i Kindbakkerne. Endskjønt denne Bigi-en er liden og dækkes 

 af Kindbakkens Gribedel, maa den dog betragtes som et andet Led paa denne, der 

 saaledes bliver toleddet. 



