203 



Mindre, 0,64—0,75 mm, smallere. Hannens For- 

 skinneben og -fødder stærkt udvidede (Fig. 82) 



7. brevipénnis. 



10. De mellemste Følehornsled c. 3 Gange saa 



lange som brede. Vingedækkerne omtrent dob- 

 belt saa lange som Pronotum, rigeligt saa 

 lange som tilsammen brede. Hannens For- 

 skinneben og -fødder ret stærkt udvidede... 



9. longicornis. 

 De mellemste Følehornsled c. 2 — 27« Gang saa 

 lange som brede. Vingedækkerne ikke dob- 

 belt saa lange som Pronotum, næppe saa 

 lange som tilsammen brede. Hannens For- 

 skinneben og -fødder næppe udvidede 11. 



11. Følehornene brunsorte, ret kraftige. Vingedæk- 



kerne parallelsidede 10. séricans. 



Følehornene brungule, slankere. Vingedækkerne 

 bagtil svagt udvidede 11. di s par. 



1. A. grandicollis Mannh. (Fig. 83). Denne og den 

 følgende Art udmærker sig ved, at Forskinnebenene paa 

 Indersiden mod Spidsen har 5—7 Børster 1 ), medens de 

 hos de øvrige Arter kun har 3 Børster. Fra alle de andre 

 Arter er denne Art let at adskille ved de i Oversigten 

 angivne Skelnemærker, der gør den til den lettest kende- 

 lige Art i Slægten. Bred, sort eller brunsort, med mørkt 

 Metalskær, Følehornene mørke med lysere Rod, Benene 

 rødgule, Laarene oftest mørkere. Pronotum stort, ret blankt, 

 bredere end Vingedækkerne, Baghjørnerne stærkt spids- 

 vinklet bagudtrukne. Vingedækkerne bagtil lidt tilsmalnede, 

 tydeligst hos $, forholdsvis tæt og kraftigt kornede. 

 Længde 0,85—1 mm. 



Temmelig almindelig, især i Gødning. 



2. A. Montandoni Allib. Ret let kendelig ved For- 

 skinnebenenes Torne samt ved den blanke Overside i 

 Forbindelse med den parallelle Legemsform og Størrelsen. 

 Temmelig aflang, sort eller brunsort, Benene rødgule 

 Følehornene brune, ofte med lysere Rod, de mellemste 



*) Ses tydeligst, naar Dyret ligger paa Ryggen. 



