tilbage i en Ledskaal, der har Form af en langsgaaende Rende 

 uden skarp Begrændsning, især aaben bagtil. De Fortænder, 

 der bruges mest, ere forreste øvre og forreste nedre; deres 

 Krone voxer stærkt i Højde og vedbliver at voxe, saa at Rod 

 ikke dannes; Emaillen, der før klædte hele Kronen som en 

 Hætte, sprænges under Væxten, i sin endnu bløde Tilstand, 

 ved Udvidelsen af det underliggende Tandben og bliver kun 

 tilbage som et Baand langs Kronens Forside; ved Sliddet af 

 Kronens Spids kommer Emaillen da til at staa frem paa Slid- 

 fladen som en skarp Rand, fordi den slides mindre end det 

 blødere Tandben. Øvre Fortand skyder sin Grund langt til- 

 bage i Kjæben, helt ud af Mellemkjæbebenet, hvor den hører 

 hjemme, ind i Overkjæbebenet; nedre Fortand skyder efter- 

 haanden sin Grund tilbage i Kjæben helt hen under Kind- 

 tændernes Række og op mod Underkjæbens Ledhoved. De 

 andre Fortænder, Hjørnetænderne og de forreste Kindtænder 

 vantrives ganske og forsvinde, fordi de ikke bruges, og fordi 

 de forreste Fortænder tage Magten fra dem og fortrænge dem ; 

 der bliver et langt tandløst Rum mellem Fortænder og Kind- 

 tænder, hvori Læberne lægge sig ind. Mundspalten indsnevres, 

 fordi det ikke er nødvendigt for Gnaveren at gabe højt. Som 

 levende mest af Planteføde have Gnaverne faaet Kindtænder- 

 nes Form ændret derefter; Kronernes Spidser have mistet 

 deres Skarphed og V-Formen og ere blevne til mere stumpe 

 Knolde. I alt andet, der ikke staar i umiddelbar Sammenhæng 

 med Gnave-Virksomheden, ere de oprindeligste Gnavere næsten 

 ganske som oprindelige Insektædere. 



Rovdyrenes Afvigelse fra Insektæderne skyldes deres 

 Vane at leve ikke mest af Insekter, men af Hvirveldyr. Deres 

 Tandsæt er fra første Færd omdannet til at afklippe Kjød. 

 Hos de ældste, forlængst uddøde Rovdyr kunne alle de bageste 

 Kindtænder i Kjæberne være indrettede derefter. Hos de 

 højerestaaende Rovdyr ere de Kindtænder, der sidde nærmest 

 indenfor Mundvigen, særlig brugte, 4de øvre og 5te nedre af 

 de oprindelig tilstedeværende 7 Kindtænder i hver Kjæbe ; det 

 er de Tænder, der paa en Gang have en heldig Stilling til at 

 afklippe Kjød af et Bytte, der er for stort til at tages ind i 

 Munden, og ere tilstrækkelig nær ved Tyggemusklerne til at 

 kunne føres med Kraft. De mest fremstaaende Spidser af den 

 nedre Kindtand skures op mod og presses mod Indersiden af 

 de højeste Spidser af øvre; de paagjeldende Spidser voxe i 

 Højde og blive sammentrykte og komme mere og mere til at 

 virke som Bladene i en Sax, medens de andre Spidser van- 

 trives og tilsidst kunne forsvinde. Som „Rovtænder" voxe 4de 

 øvre og 5te nedre Kindtand frem for de omgivende Kindtænder, 

 der kunne vantrives og tildels forsvinde; hos saa godt som 



