til Syd-Europa, vigende for Kulden, eller ved at lempe 

 sig efter de haarde Forhold i Mellem-Europa, fandt 

 da for en Del Vej op til Danmark. Tidligst kom en 

 lille Kreds af de mest haardføre Arter, der under Is- 

 tiden havde levet i nærliggende sydHgere Egne; lidt 

 efter lidt kom andre, hvis større Fordringer til Varme 

 og Frodighed Landet efterhaanden kunde tilfredsstille, 

 medens de første Indvandrere tildels gik videre mod 

 Nord eller uddøde hos os. I den Ældre Stenalder, 

 da Landet var klædt med Skov, først væsenlig af Fyr, 

 senere mest af Eg, havde vor Pattedyr-Verden naaet 

 den største Rigdom, som den har haft; vi havde faaet 

 de fleste af det sydligere Mellem-Europas Arter af 

 Land-Pattedyr. Men allerede den Ældre Stenalders 

 Folk begyndte Jagt paa Dyrene i stort Omfang, og 

 ikke bedre Vilkaar fik de vilde Dyr, da den Yngre 

 Stenalders Folk indførte Husdyr; forfulgte og fortrængte 

 bleve de. De største blandt Gnavere, Rovdyr og 

 Hovdyr bleve udryddede, nogle snart, andre senere. 

 Tilbage er paa Landjorden ikke meget andet end smaa 

 og skjult levende Arter. 



For Hav-Pattedyrenes Vedkommende have For- 

 holdene efter Istiden stillet sig paa lignende Maade 

 som for deres Slægtninge paa Land. 



Sammenregnes alle de Pattedyr-Arter, der ere 

 efterviste i Danmark, baade nulevende og jordfundne, 

 baade fra Land og Hav, bliver Tallet 81 (Mennesket 

 ikke medregnet). Skjønt deres Tal ikke er større, er 

 der dog blandt dem Medlemmer af de fleste af de 

 „Ordener", hvori Pattedyrene have udformet sig; vi 



