106 



have alle Rovdyr fra første Færd Tilbøjelighed til at løfte Klo- 

 leddene tilbage op fra Jorden og skyde dem ind paa Siden af 

 næstyderste Finger- eller Taaled; denne Vane have Kattene 

 drevet videre end andre Rovdyr: Kloleddene kunne skydes 

 helt tilbage og gjemmes i en Hudfold ved Siden af næst- 

 yderste Fingerled, der ved Paavirkningen er blevet endnu 

 mere skjævt end hos andre Rovdyr. 



Blandt de Rovdyr, der have skaalformet Trommeben, er 

 Hunde- og Bjørne-Familien, Canidæ, den oprindeligste, 

 omfattende 3 af vore Arter, af de to Slægter Hund og Bjørn, 

 Canis og Ursus, en nulevende Art, Ræven, Canis vulpes, 

 og to hos os uddøde, Ulv og Bjørn, Canis lupus og Ursus 

 arctus. Hvad der viser deres lave Stilling i Forhold til vore 

 andre Rovdyr, er deres Tandsæt: Rovtændernes Overmagt er 

 ikke saa stærk, at de have fortrængt ret meget af deres Om- 

 givelser; af Bagkindtænderne er det kun den bageste øvre, der 

 er forsvunden; den bageste nedre er vantreven; men de andre 

 ere ret veludviklede; og Rovtænderne selv have bevaret meget 

 af den oprindelige Form. 



Canis-Slægten staar i Tandsættets Udvikling paa et lavere 

 Trin end Ursus. De forreste Kindtænder, Savtænderne, have 

 beholdt deres oprindelige Tal og Størrelse, og Rovtænder og 

 Knudetænder ere formede i det væsenlige som hos mange 

 andre forholdsvis lavtstaaende Rovdyr, med tydelige Minder 

 om Tilstanden hos Insektædere. I Uddannelse som Løbere 

 ere Hundene derimod naaede højere end alle andre Rovdyr; 

 deres Lemmer ere omformede paa noget lignende Maade som 

 hos Kattene, men endnu mere udpræget; de have ikke gjort 

 noget særligt for at bevare Kløerne skarpe; de have opgivet 

 Klatring og andre Færdigheder for mere udelukkende at øve 

 sig i Løb; Haand og Fod ere blevne endnu længere og smal- 

 lere end hos Kattene. Hundenes Vane er at strejfe vidt og 

 bredt omkring, mere eller mindre i Løb, for, især ledede af 

 Lugtesandsen, at afsøge et stort Jagtomraade. 



Fra Rovdyr, hvis Tandsæt har været omtrent som Hunde- 

 nes, stammer Slægten Ursus; en Række Overgangsformer 

 kjendes blandt de uddøde Dyr. Det, der udmærker Bjørnenes 

 Tandsæt, er den delvise Tillempning til Planteføde; Savtæn- 

 derne vantrives og forsvinde tildels; øvre Rovtand mister 

 meget af sin Kraft, nedre Rovtand tildels ogsaa; men alle de 

 bageste Kindtænder faa udvidet og knudret Krone. Saale- 

 gængere ere Bjørnene derimod vedblevne at være; maaske 

 ere de det endda i endnu mere udpræget Grad end deres 

 nærmeste Forfædre; Haand og Fod ere korte og brede, med 

 en flad og bred Trædepude; Kløerne ere ualmindelig store, 

 krogede. Store stærke Dyr ere Bjørnene blevne, frygtløse, 



