160 



son, B. taurus urus, ere blandt de allerøverste Former, som 

 Bovidernes Familie har frembragt. Mere end de fleste andre have 

 de brugt Hornene som Vaaben, og i en Følelse af Tryghed og 

 i frodige Omgivelser ere de voxede op til at blive store svære 

 Dyr, mistende de oprindelige Boviders Præg som spinkle, 

 flygtige Skabninger. Hornene og deres Brug have omformet 

 Panden og hele Hovedskallen i høj Grad: Hornene selv ere 

 skudte langt tilbage paa Panden, der er bleven en Slags Stød- 

 flade; Pandebenet har udvidet sig bagtil og trængt Issebenet 

 ned bag sig, og det har bredt sig ud til Siderne og lagt sig 

 som Tag ud over Tinddinggruben og trængt Knoglerne i 

 Hjernekassens Sidevæg nedad. For at føre det svære Hoved 

 have Oxerne maattet øve deres Hals- og Skuldermuskler,, der 

 ere blevne usædvanlig stærke, og Forkroppen, der har faaet 

 mere end ellers at bære, er bleven forholdsvis svær. Skulder- 

 bladet er meget stort, de forreste Ryghvirvlers Torntappe ere 

 meget høje, Armens Knogler paafaldende svære. Trommehulen 

 er fyldt med svampet Benvæv og tildels sammentrykt, paa- 

 virket af Underkjæbens Ledknude. 



Slægten Sus, med vor eneste Art Vildsvinet, S. s c ro fa, 

 hører til de øverste i Suidernes Familie. Hovedet er i en paafal- 

 dende Grad omformet efter den Brug, der er gjort af det som Bræk- 

 jern: Ansigtet er langt og stærkt bygget, Pandens Knogler meget 

 tykke, Nakkekammen, hvorpaa de ualmindelig stærke Nakke- 

 muskler fæste sig, er voxet uhyre som en mægtig Krone over 

 Hjernekassen, Hjernekassens bageste Del er mærkelig sam- 

 menskudt, bagfra trykket af Halsmusklerne, Øjet er skubbet 

 tilbage, stærke Næsemuskler bidrage til at forme Ansigtets 

 Knogler, i Næsebrusken er der fremkommet en Forbening, 

 Tryneknoglen. Hjørnetænderne, der under Arbejdet med at 

 rode i Jorden ere komne til at virke som en Slags Plovjern, 

 ere ejendommelig omformede, især hos Hannen, der bruger 

 dem ogsaa som Vaaben; baade øvre og nedre Hjørnetand have 

 faaet stærk Tilskyndelse til Væxt, hos Hannen afslutte de ikke 

 Væxten, men vedblive at være rodaabne; nedre Hjørnetand 

 er voxet højt ivejret, bleven skarpkantet og har sprængt sin 

 Emailleklædning, der kun bliver tilbage som Striber paa de 

 mest udsatte Sider; øvre Hjørnetand er voxet paa lignende 

 Maade, men har faaet en ejendommelig snoet Form, med Spid- 

 sen drejet opad, trykket af nedre Hjørnetand, der skyder sig 

 op foran den. Ogsaa Fortænderne ere paavirkede af Arbejdet 

 i Jorden, især de nedre, der ere blevne lange, fremadrettede. 

 Den Føde, Svinene rode frem af Jorden eller paa anden Maade 

 faa fat, er meget blandet; Kindtænderne have faaet Form der- 

 efter; de ere blevne et udmærket Knuseværk; de have mistet 

 de oprindelige skarpkantede Former og have faaet afrundede, 



