162 



merne en Tid lang har været tilstede i sprængt Tilstand, som 

 Baand langs Tandens Side, sprængt, under Udviklingen i sin 

 bløde Tilstand, af det stærkt voxende Tandben. Alle andre For- 

 tænder og Hjørnetænder ere forsvundne. Af Kindtænderne ere 

 alle Forkindtænderne forsvundne, fortrængte af Mælkekind- 

 tænder og Bagkindtænder, der have faaet en uhyre Udvikling, 

 især de bageste af dem, med høje Kroner med mange tæt- 

 stillede Tværkamme omsluttede af Tandkit; saa store ere Kind- 

 tænderne blevne, at kun to eller en ad Gangen kunne faa 

 Plads i Kjæben. Baade Fortænder og Kindtænder omforme 

 Hovedskallen paafaldende. Næsen er bleven en mægtig Snabel, 

 der bruges paa mangfoldig Maade og i høj Grad har paavirket 

 Hovedskallens Ansigt. Hovedet har faaet en uhyre Vægt; det 

 virker til at sammentrykke Halshvirvlerne, paa hvilke det hviler. 

 For at kunne føre Hovedet have Hals- og Skuldermusklerne 

 maattet øves, og de ere blevne mægtige; de have dels afsat 

 iøjnefaldende Mærker paa Hovedskallen, dels ved deres Masse 

 presset Hjernekassens Bagside fremefter, hvad der har haft Ind- 

 flydelse paa hele Hjernekassens og Hjernens Form og paa Øje- 

 hulens Stilling, Øjet er trykket fremad. Hovedskallens Knogler 

 ere blevne i en paafaldende Grad luftfyldte, en Egenskab, der 

 skyldes de stærke Luftstrømme, der gaa gjennem Næsen og 

 bane sig Vej fra Næsehulen ind i de omgivende Knogler og 

 videre bort, hvor de ikke møde stor Modstand; ved Knoglernes 

 Luftfyldning og Opsvulmning udviskes Hjernekassens egenlige 

 Form, der kun hos unge Dyr eller hos Familiens oprindeligste 

 Medlemmer er tydelig at se. Lemmerne ere blevne høje, ved 

 Strækning af Leddene og ved Længdevæxt af de længste af 

 Lemmeknoglerne, og desuden meget sværknoglede, fordi de 

 have faaet en ualmindelig tung Krop at bære; særlig Forlem- 

 merne ere blevne stærke, fordi den største Byrde falder paa 

 dem. Haand og Fod ere ikke blevne lange; de have tværtimod 

 Præg af at være blevne trykkede af Legemets Vægt. Elefan- 

 terne ere snart voxede saa store og stærke og have tidlig i deres 

 Stødtænder og Snabel faaet saa gode Vaaben, at de have mistet 

 Frygtsomheden og ikke have haft Brug for at øve sig særlig i 

 Løb; deres Lemmer ere derfor ikke saa ensidig omformede 

 som hos de bedste Løbere blandt Hovdyrene; især Haand og 

 Fod have beholdt meget af deres oprindelige Præg, saaledes 

 findes endnu 5 Fingre og 5 Tæer, og de ere ikke rejste helt 

 paa Finger- eller Taaspidserne ; der trædes mest paa en Træde- 

 pude, der ligger under Spidserne af Mellemhaands- eller Mellem- 

 fodsben, og den har naaet en uhyre Størrelse; Fingre og Tæer 

 ere nærmest noget vantrevne, fordi den store Trædepude bag 

 dem har overtaget noget af deres oprindelige Tjeneste. 



