222 



faldende i Skelettet, men ikke i det ydre. Hvidnæsens nær- 

 meste Slægtning blandt nordiske Hvaler er Hvidskjævingen, 

 der er mindre, med en iøjnefaldende stor hvid Plet paa Siden 

 af Kroppen, med talrigere (35 — 40), finere Tænder og med 

 skaalformet udhulet Mellemkjæbeben foran Næseboret. 



Fig. 99. Hvidnæse. Hovedskal. 



Som tilfældig Gjæst er den i Nutiden nogle faa Gange 

 strandet eller fanget ved Danmarks Kyster, baade paa Vester- 

 havs-Kysten og paa Kysterne af Kattegat, Belter og Sund. Til 

 de tidligere kjendte Tilfælde er der at føje: En voxen og en 

 Unge fandt Prof. Jungersen som Skeletter paa Stranden ved 

 Blokhus, S. V. for Hjørring, i Sommeren 1903; de havnede i 

 Zoologisk Museum. Fra „Littorina-Tiden", der væsenlig svarer 

 til Stenalderen, haves en jordfunden Hovedskal fra Sjællands 

 Odde. Arten hører hjemme i Atlanterhavet. 



Hvidskjævingen, Lagenorhynchus acutus, kjendes ikke 

 med Sikkerhed fra Danmark; men den kan ventes her; den er ikke 

 sjelden ved Norges Vestkyst og har ogsaa vist sig ved Sydkysten. Den 

 er strax kjendelig som den eneste af de nordiske „spidsnæsede" 

 Hvaler, der har en stor langstrakt, skarpt afgrændset hvid Plet inde- 

 sluttet i den sorte Farve paa Kroppens Side. Fra Hvidnæsen, dens 

 nære Slægtning, skjelnes den desuden ved at være mindre, ved at have 

 sort eller dog mørkt „Næb", ved talrigere og finere Tænder, indtil 40 i 

 hver Kjæbe, omtrent 3 Millim. tykke, og ved at have Mellemkjæben 

 foran Næseboret skaalformet udhulet. 



