27 



vara af olika färg etc, så ilr det tydligt, att chni iiidividuelln 

 variationsmöjligheten är utomordentligt stor. 



Såsom jag redan liar framhållit, är variationen jämförelse- 

 vis obetydlig hos i sött vatten lefvande individ af arten. Krojips- 

 färgen är hos dem i allmänhet sädaii, som den i systematiska 

 arbeten beskrifves såsom karaktäristisk för arten. Hos dem 

 däremot, som förekomma i bräckt vatten, och i all synnerhet 

 hos dem, som parasitera på Cottiis quadricornis är variationen 

 nära nog obegränsad; af de sistnämda har jag knappt sett två 

 fullt lika tecknade exemplar. Af ungefär 200 iglar, som jag 

 tillfälligtvis hade lefvande tillsammans i ett kärl, plockade jag 

 ut bortåt 50, hvilka alla voro så bestämdt definierbart olika 

 tecknade, att man lätt, såvida man funnit blott två eller tre, 

 hvilka som hälst utaf dem, vid ett ytligt betraktande kunnat 

 tro sig ha att göra med lika många skilda arter. Där funnos 

 helt svarta, blåa, violetta och bruna exemplar, andra voro tvär- 

 randiga eller längsbandade i alla möjliga färger och nyanser. 



Utom nu omhandlade individuella variationer är det äfven 

 en annan mycket viktig omständighet, som har inflj^tande på 

 kroppens färg. Det är pigmentets förhållande till ljuset. Jag 

 skall näi-mare återkomma härtill längre fram i detta arbete, 

 men redan här vill jag fästa iippmärksamh^^ten därpå, att pig- 

 mentet, såväl det ytliga som det djupare liggande, är i hög 

 grad Ijuskänsligt, så att djuret i mörker är ofantligt mycket 

 blekare än vid belysning, beroende därpå att pigmentet i förra 

 fallet starkt sammandrager sig, i senare däremot utbreder sig. 

 Då nu det inre pigmentet ofta har helt annan färgton än det 

 yttre, så är det lätt att inse, att vid olika belysning icke blott 

 pigmenteringens intensitet utan äfven dess färg växlar. 



Det andra slaget pigment, som, enligt hvad ofvan nämdes, 

 likaledes regelbundet förekommer hos denna art, är gulhvitt till 

 gröngult och innehålles i celler, som alla ligga i den inre biud- 

 väfven, och hvilka liksom förut nämda pigmentceller äro stjärn- 

 formigt förgrenade, ehuru utlöparne i regeln äro mycket finare, 

 under det att cellkroppen är större. De förekomma på de 

 fläckar, som sakna det mörka pigmentet, och göra, att dessa 

 fläckar skarpt framträda. Därjämte bililn de alltid en smal 

 strimma såväl i den dorsala som i den ventrala midtlinien. 



