73 



och p-anska vida blindsäckar framåt. Sedan smalnar den åter mer 

 eller mindre hastigt för att vid midten af andra segmentet åter 

 utvidgas och afgifva ett par blindsäckar. På samma sätt för- 

 håller den sig i de följande två segmenten, så att alltså tarmen 

 i sin helhet är försedd med fyra par korta, framåtriktade blind- 

 säckar. Efter afgifvandet af sista paret blindsäckar, som van- 

 ligen äro mycket korta, smalnar den åter tämligen hastigt för att 

 i början af femte segmentet åter tvärt ntvidga sig något, hvar- 

 efter den blott småningom något smalnar. I l:a — 4:e segmenten 

 gör tarmen en S-formig böjning i hvart segment, sedan är den rak. 



Annorlunda är förhållandet hos Äbranchus. Här är tarmen 

 först och främst i sin helhet rak, och bakom den första starka 

 hopsnörniugen vid gränsen till magen är den på ytterligare sju 

 ställen mycket starkt hopsnörd, så att den alltså blir samman- 

 satt af åtta kammare, af hvilka de fem första äro ungefär lika 

 stora, den sjette mindre och den sjunde minst, under det att den 

 åttonde är störst och nästan dubbelt så lång som en af de första. 

 De tre eller f\Ta första kamrarne äro framtill något blindsäck- 

 artadt utvidgade. 



Ändtarmen är mycket liten. Den utgår från ryggsidan af 

 tarmen vanligen i 2:a analsegmentet, under det att den mynnar 

 på ryggsidan af 3:e, omedelbart framför bakre sugskifvan. Anus 

 är alltid mycket trång. 



Xärmgskanalens histologi. Den art, som jag i detta af- 

 seende bäst har undersökt, är Äbranchus brunnens, och nedan- 

 stående uppgifter hänföra sig sålunda förnämligast till denna. 

 Där de öfriga arterna på något väsentligt sätt afvika, skall jag 

 emellertid ej underlåta att framhålla detta. 



Munhålan är klädd med ett epitel, som blott föga afviker 

 från det yttre kroppsepitelet eller epidermis; cellerna äro l)lott 

 något mindre och glesare. Epitelcellerna afsöndra en kutikula, 

 som liksom hudens kutikula ömsas och mycket lätt affaller. 



Farjngealslidan är klädd af ett epitel (ph. s. e.), som är 

 en direkt fortsättning af munhålans. I närheten af mynningen 

 äro cellerna, som alltid bilda ett sammanhängande lager, ungefär 

 af epidermiscellernas storlek och form, men längre bakåt blifva 

 de betydligt större och lika lireda som långa (figg. 37, 38), 



