50 * 3^ 



Saa vidt var jeg kommet i Bestemmelsen af '^Åsterias tricolor^ ^ da der fra en 

 anden Side kom et uventet Lys i Sagen. I «Tillåg till kånnedomen af Skandinaviens Ophi- 

 urider« (Øfvers. Vetensk. Akad. Førhandl. 1863) meddeler lir. Axel Lj ungman foruden 

 mange andre viglige Bidrag til Kundskab om nordiske Slangestjerner og deres Udbredning, 

 Beskrivelse og Afbildning af en ny Art, sqm er tagen paa (Jorgonier ved Norges syd- 

 vestlige Kyst paa en Dybde af 2—300 Favne, og som han benævner Ophiactis claTigera. 

 I hans senere mere omfattende Arbeide, (»Ophiuroidea viventia hucusque cognita« (ssleds. 1866), 

 er Arten opført under det samme Navn, men danner dog nu en egen Sektion af Slægten 

 Ophiactis^ som især udmærker sig ved at have 3 Mundpapiller, ved at Armsidepladerne 

 berøre hinanden baade foroven og forneden, ved at Armene ere trinde (ikke flade) og vise 

 Tilbøieliglied til al rulle sig op mod Munden. Heldigvis har Prof. S. Loven havt den Godhed 

 at overlade Museet nogle Exe.mplarer af denne Slangestjerne, hvorved jeg er kommet til 

 den Erkjendelse, at det ingenlunde er en Ophiactis — det fremgik allerede af Beskrivelsen 

 — men en Ophiacantha. Her have vi altsaa en hidtil overseet Dybvands Ophiacantha fra 

 Egne af den norske Kyst, der ligge meget nær ved dem, hvor O. Fr. Muller anstillede 

 sine Undersøgelser, og, hvad er da rimeligere, end at vi her have den rette Ophiacantha 

 tricolor for os? Vel er der endnu intet oplyst om Farvetegningen hos ^^ Ophiactis clavig er a^^) , 

 men i alle andre Henseender vil der være færre Vanskeligheder ved at identificere denne 

 Art med Åsterias tricolor. Forudsat at denne er opstillet paa et voxent og derfor mere 

 langarmet Exemplar, at derimod de Ljungman og mig foreliggende Exemplarer ere Unger, 

 forekommer det mig, at Miillers Tegning lijengiver os Ophiactis clavigera (Lgm.) med al 

 den Troskab og Nøiagtighed, som var at vente; i al Fald gjengiver den langt bedre den 

 udvoxne Form af O. clavigera, saaledes som denne maa antages at see ud, end den vilde 

 gjengive O. spinulosa, være sig nu som yngre eller ældre, og gjør i det hele sin Ophavsmand 

 langt større Ære under den første Forudsætning end under den sidste. Jeg troer derfor 

 ikke, at der kan være megen Tvivl om, at den af Ljungman gjenfundne Form jo er den 

 saa længe savnede, men nu til O. Fr. Mullers Ære gjenopstandne uAsterias tricolom Abgd., 

 og benævner derfor Arten Ophiacantha tricolor (Abgd.). Det vil neppe vare længe inden det 

 lykkes de norske Naturforskere at finde Arten levende i større Mængde og i udvoxne Exem- 

 plarer og derved forhaabenllig fjerne den sidste Tvivl, som der maaskee endnu kunde være 

 tilbage om Rigligheden af denne min Formodning. Jeg skal endnu kun tilfoie, at O. tricolor, 

 (O. clavigera Lgm.) forekommer mig at være en paalidelig Art, forskjellig baade fra den 

 middelhavske O. scahra (jfr. Sar s' s Afbildning al denne Art ^)) og fra den nordiske O. 5/?e«M- 

 losa. Lige store Exemplarer af denne have længere Armpigge, flere og mindre Skivekorn, 



') Bidrag lil Middelhavets Littoralfauna (Nyt Magasin for Naturvidenskaberne lOde Bd. t. I. fig. 1). 



