78 60 



Arter, som omtales af andre Forfattere, ere foruden de, der allerede ere omtalte 

 leilighedsvis i det Foregaaende: 



Ophiura Murravii Forh. (1. c. S. 233, f. 1; Wright: Monograph S. 151, t. 14, f. 1—2, 

 t. 17, f. 2 — 4, t. 19, f. 3), en forholdsvis vel kjendt Art, som vistnok rigligt er henført 

 til Slægten Opliiura Forh. (Ophioglypha Lym.), ligesom ogsaa den tertiære 0. Wetherelll 

 Forb. (Echinodermata of British Tertiairies S. 32, t. 4, f. 7). — Af Ophiolepis Ramsayi TFri^r/tf 

 (I. c. S. 160, t. 14, f. 3) kjendes kun Armene, og det er vel muligt, at de ogsaa høre til 

 denne Slægt, men for sikkert tør det neppe udgives. — Heller ikke mod Henførelsen af 

 Åmphiura Pratti Forb. (1. c. f. 3) til Slægten Amplmtra (s. lat.) vilde jeg havt noget at ind- 

 vende, saalænge den udelukkende kjendtes af Forb es's Beskrivelse. Men det fore- 

 kommer mig ikke, at Afbildningen hos Wright (t. 18, f. 1 — 2) skal styrke denne Hen- 

 førelse. Jeg skjønner ikke rettere, end at den maatte kunne henføres til mange forskjellige 

 Slægter. — Vistnok ere 0. (Aspidura) graniilosa Hagenow og 0. (A.) subcyliudrica Hag. (Jahrbuch 

 f. Mineralogie 1840, t. 9, f. 6— 7) ret interessante VidL.sbyrd om Slangestjernernes Optræden 

 i Kridttiden, men forresten ere de ubestemmelige; det samme gjælder om Ophiura ollfei (3rtews<ed< 

 (der Jura in Deutschland t. XI, f. 3). Op pels Ophioderiua Bonuardi (Wiirtemberger natur- 

 wissenschaftliche Jahreshefte, XX Bd., 1864, S. 212) er, saa vidt jeg veed, endnu ubeskreven. — 

 Ophiolepis gracilis (Allmann) fra en Leerdannelse i Nærheden af Dunbar og Seafield, er beskreven 

 af All man i Proceedings of the lloyal Society of Edinburgh Vol. V, S. 101 (Marts 1863) 

 (med Træsnitsfigurer) og af Robert Walker i Annals of natural history, 1864, Vol. XHI, 

 S. 111. Da den Dannelse, hvori denne interessante Slangestjerne ligger begraven uden 

 andre organiske Væseners Medfølge, henføres til den postpliocene Periode, kunde der 

 været Anledning til at formode, at den kunde vise sig at være en endnu levende Art; 

 men jeg maa indrømme, at en saadan Art heller ikke er mig bekjendt. Det er rime- 

 ligt, at kunde man komme til en fuldstændig Erkjendelse af alle den fossile Arts Eien- 

 dommeligheder, vilde man endog erkjende en ny Slægtstypus i den — Skiven ligner en 

 Åmphiura^ men de lange Armpigge^) modsætte sig denne Henførelse — ; men den vilde 

 endnu kun kunne charakteriseres meget ufuldstændigt. 



Den seneste Forøgelse, som vor Kundskab om Ophiuriderne i Fortiden har faaet, 

 er Ophiura Gumaélii Lindstrøm (Om Trias- og Juraforsteningar från Spitsbergen, Kongl. Svenska 

 Vetensk. Akad. Handl. VI Bd., Nr. 6, 1866, S. 16, t. 3, f. 11 — 12) fra den Spitsbergenske 

 Juraformation. Den henføres af den nævnte Palæontolog til Slægten Ophiura (s. str.) 

 ('o: Opliioglypha) og sammenlignes nærmest med O.affinism. Den har ogsaa, ligesom denne, 

 16 større Skæl eller Skjolde paa Skivens Kygside, nemlig 1 i Midlen og 5 i Kreds om dette. 



') Det maa dog bemærkes, at Rob. Walker beskriver dem som "temmelig korte« (rather short). 



