10(1 



arbetat med Hortum, jag hade länge sedan satt upp näsan, jag 

 tror min owän ej skall näka mig, at jag vvarit flitigare än någor 

 af mine camerader. hwad har jag därföre. jo jag liar blifwil be- 

 nådad med archiaters character, nian måste därföre mista 360 dir 

 ärligen. 13 som andra lä muta. jag har sökt innocent at upmuntra 

 ungdomen, och det har lyckats; men det har jag måst betala sa 

 dyrt, al ingen ting i min lefnad kostat pä mig mera; jag undrar 

 sielf at det ej brutit mig nacken. Hade jag ej familie, hade jag 

 länge sedan resolveral mig at emottaga engelska tillbudet, ehuru 

 litet jag älskar den nationen, men Oxford står mig än i dag öppet. 14 

 patria ubicumque bene, sed natale dulce. 10 



Nu gifwa mina disciplar uht mitt; 16 jag tror jag resolverar 

 mig at Lola del. trmiseat cam ceteris, at äfterwärden må se hwad 

 jag uthärdat. 



Detla bref, som anträffats bland oordnade Linneanska papper i Linnean 

 Soeielys bibliotek, blef hvarken afslutadt eller afsändt, såsom framgår däraf, 



;itt i nästförjande bref samma akademiska förhållanden omtalas och kritiseras, 

 om än mindre utförligt. Otvifvelaktigt är det skrifvet i slutet af Oktober eller 

 början af November 1749. 



1 Gifve Gud Lill det bättre. 



2 Mårten Triewald, en af Vetenskaps-akademiens stiftare; se bref. 345 

 not. 1. 



3 Det sista af dessa påbud, bvilket ej direkt eller uteslutande gälde universi- 

 tetslärare, hade utfärdats af Kgl. Cancellie-Collegium (se bref. 667 not. 5), men 

 alla de andra härledde sig frän den pä 1740-talet existerande Kgl. Uppfostrings- 

 Commissionen, hvilken genom stränga och minutiösa stadganden trodde sig 

 kunna tvinga såväl professorer som studenter till ökad flit och ordentlighet- 

 hvarigenom äfven kortare studietid skulle vinnas. Dessa stadganden voro emel. 

 lertid i själfva verket icke nya. utan t. o. m. mycket gamla, men, fastän upp- 

 repade gånger förnyade, hade de blifvit alltmer åsidosatta och till sist alldeles 

 bortglömda. Nu blefvo de äter upplifvade och delvis skärpta. 



Sålunda finner man i Carl XI:s bref till kanslern den 28 Febr. 1694 ett 

 eftertryckligt förbud för en professor att »resa ifrån Academien och sina Em- 

 betes beställningar med mindre han gifwit Cantzleren och Procantzleren till- 

 känna och Cantzlerens tillåtelse erhållit.» Detta negligerade stadgande erhöll 

 nu äter gällande kraft. Den. som häraf företrädesvis eller så godt som ute- 

 slutande drabbades, var Linné, hvarom hans bland kanslers-handlingarne i Riks- 

 arkivet bevarade ansökningar bära vittne. Dylikt tillstånd måste lian äfven 

 utverka sig hvarje gäng han på befallning af konungen eller drottningen skulle 

 infinna sig på Ulriksdal eller Drottningholm för att ordna och bestämma deras 

 naturalie-samlingar. 



Likaledes voro de stadganden, som påhjödo föreläsningars ordentliga hal- 

 lande, inga nyheter; sädana hade i långliga tider funnits, men lika länsj-e blifvit 



