Zcela jiný je charakter hmot, které od sebe oddělují 

 protoplasty typických rostlin. Jsou to tak zvané blány, 

 stěny buněčné, které nikdy nevznikají přeměnou 

 protoplasmy, nýbrž vyloučením hmoty, již byla protoplas- 

 ma v sobě vytvořila. Že nemůže blána buněk rostlinných 

 vzniknouti přeměnou živé hmoty, chemicky tak složité, 

 vyplývá z okolnosti, že se skládají nejčastěji z uhlohydrá- 

 tů, nebo z látek tukovitých a i dusíkaté blány buněčné 

 u rostlin skládají se z chitinu (C32H54N402i)x, což je slou- 

 čenina příliš jednoduchá, než aby byla mohla přímou pře- 

 měnou utuhnutím protoplasmy vzniknouti. Bílkovinných 

 látek ve blánách buněčných u rostlin vůbec nelze stano- 

 viti. Pro přítomnost proteinů ve blánách živých buněk 

 rostlinných nemáme dosud žádných svědectví. 



Musíme tedy blány rostlinných buněk považovati 

 v celku zaneživéas tím souvisí okolnost, že beze styku 

 s protoplasmou nerostou. Mimo to je ke vzájemnému spo- 

 jení buněk rostlinných ve mnohobuněčném souboru po- 

 třebí plasmodesmů, t. j. protoplasmatických vlákének 

 skrze blány probíhajících, jichž by třeba nebylo, kdyby 

 blány samy byly živé. 



Také jednobuněčné rostliny jsou opatřeny zpravidla 

 blanou buněčnou, ke které protoplasma svou hyaloplas- 

 mou těsně přiléhá. U těchto buněk je blána ochranou 

 proti zevním mechanickým vlivům, ve mnohobuněčných 

 rostlinách tuhé blány jsou zároveň pevnou kostrou 

 jejich, jež jim umožňuje dosíci značných rozměrů, jako 

 u stromů, a vzdorovati rozmanitým zevním mechanickým 

 vlivům, jako tíží, větru, proudům vodním atd. 



Velikost buněk je velmi různá, ale v celku ko- 

 lísá pro určitý druh v určitých mezích. Souvisí také s f y- 

 siologickou funkcí buněk, žlaznaté buňky jsou 

 obyčejně větších rozměrů, než asimilační. Od nejmenších 

 bakterií (Micrococců o průměru 0,4—0,8) až k mléčným, 

 rourám, jež sahají u pryšcovitých rostlin od kořenu až 

 k vrcholu a jsou jedinou buňkou i několik m dlouhou, je 

 nepřehledné množství přechodů. U rostlin cévnatých prů- 

 měr parenchymatických buněk kolísá asi mezi Vis ^ž 

 Veo niiíi- Rostliny v suchu a při slabší výživě vyrostlé mí- 

 vají menší buňky než individua téhož druhu vyrostlá ve 

 vlhku a bohaté výživě. Ve tmě rostoucí rostliny vytvořují 

 buňky delší než na světle. 



Jako je rozmanitá velikost buněk, tak i tvar jejich. 

 Ale i ten je pro jednotlivé druhy význačný. Nej- 

 jednodušší tvar, totiž kulovitý, je poměrně zřídka realiso- 

 ván na př. u některých jednobuněčných řas a hub. Hoj- 

 nější je tvar buněk v jednom směru protáhlých (elipsoidně, 

 válcovitě, vřetenovitě až vláknitě). Buňky ve vodě se vzná- 



34 



