Harmoničnost je trojí: Jednak kausální, jedna část 

 vyvíjejícího se organismu dovede vybaviti ve druhé zcela 

 určité pochody. Za druhé komposiční. I když se vyví- 

 její části organismu samostatně, objeví se na konec, že se 

 k sobě a k celku živé bytosti hodí. Za třetí funkcio- 

 nální. Různé funkce ústrojů hodí se k sobě a vzájemně 

 se doplňují. 



Regulativní schopnost spočívá v tom, že živá 

 bytost dovede přes různá obmezení, nezvyklé vlivy zevní 

 udržeti svůj normální tvar i své normální funkce. Je-li po- 

 rušena norma z vnitřních příčin organismu samého a on 

 poruchu tu vyrovná, mluvíme o regulaci korelační. 

 Reguluje-li organismus následek zevního škodlivého či- 

 nitele, mluvíme o adaptivní (přizpůsobivé) regulaci. 

 Též S p e n c e r považuje schopnost regulace za hlavní 

 znak života, jejž definuje jako neustálé přizpůsobování 

 vnitřních poměrů (relací) k zevním poměrům (relacím). 

 Z ní v důsledcích plyne též harmoničnost všeho dějství 

 v živé bytosti. Ale schopnost regulace sama o sobě nestačí 

 dle D r i e s c h e, aby na jejím podkladu odvozena byla 

 vitalistická theorie. Důkaz se musí vztahovati na jednot- 

 livé zjevy, jakými jsou na př. zjevy restituční u rýhujících 

 se vajíček nebo dospělých ústrojenců. 



Vajíčko ježovek rozdělí (rozrýhuje) se nejprve ve 2, 4, 

 8 stejných buněk (blastomer), z nichž se vyvine larva. Od- 

 dělíme-li dvě anebo čtyři buňky ty třepáním od sebe a 

 dáme jim dále se vyvíjeti, vznikne z každé z nich celá, 

 ovšem menší larva, kdežto kdyby byly zůstaly pohromadě, 

 z každé buňky by se byla vytvořila pouze část larvy. 

 Schopnost každé blastomery není tedy do budoucnosti 

 přesně stanovena, nýbrž je neurčitá, závisí na měnlivých 

 okolnostech. Kůlový kořen pampelišky (Taraxacum offi- 

 cinale) za normálních okolností netvoří žádných pupenů 

 ve svém nitru. Ale přeřízneme-li jej, vytvoří na hoření 

 řezné ploše pupeny, které nahradí odňatý mu prýt (pupen) 

 původní. Kteroukoli část kořenu v celém jeho průběhu 

 můžeme příměti, aby pupeny ty vytvářela, jestliže v její 

 výši kořen prořízneme. Schopnost každé součásti kořenu 

 je funkcí jeho vzdálenosti od poranění, obecně řečeno, je 

 funkcí jeho polohy v celku. Avšak mimo to je určen sku- 

 tečný vývoj (osud) každé části kořenu činitelem, jenž pod- 

 miňuje jednotnost této živé bytosti, tak že bez dostateč- 

 ného poranění anebo bez odstranění konečného pupenu 

 náhradně pupeny na kořenu se netvoří. Tento činitel je 

 konstantou, kterou Driesch označuje jako entele- 

 c h i i, Rozřežeme-li kořen pampelišky v libovolný počet 

 kusů, každý vytvoří své náhradně pupeny na hoření řezné 



11 



