nalým strojem, v němž nepůsobí jiní činitelé než ti, kteří 

 také v neživé přírodě působí. 



Proti mechanistickému názoru na život stojí však 

 názor vitalistický, dle něhož nelze pochopiti všecky 

 zjevy na živém těle se projevující jako výsledky těchže 

 činitelů, kteří též neživou přírodu ovládají. Vždy prý zbude 

 po stanovení všech fysikálně-chemických pochodů a vlast- 

 ností živých těl zbytek s hlediska pouze fysikálně-chemi- 

 ckého nepochopitelný. Mezi neživými předměty a živými 

 bytostmi je prý podstatný rozdíl, neboť v živých tělech 

 působí činitel, jehož v neživé přírodě není a který podmi- 

 ňuje právě rozdíly mezi obojími. 



Poprvé vyslovil tento názor o podstatném rozdílu mezi 

 živým a neživým řecký filosof Aristoteles, jenž roze- 

 znával předměty oduševněné (živé) a neodušev- 

 n ě n é (neživé). Duše živých bytostí je příčinou schopností 

 a fysiologických úkonů jejich těla i jejich význačného 

 tvaru. Duše každé živé bytosti je jednotná, nedělitelná, je 

 příčinou jednotnosti ve všech výkonech jejich. Ale jsou 

 duše různě dokonalé a dle toho též různě dokonalé živé 

 bytosti. Rostliny jsou na nejnižším stupni, jejich duše se 

 projevuje pouze výživou. Zvěrorosty (zoofyta) zaujímají 

 druhý stupeň, jejich duše se projevuje výživou a citlivostí 

 (sensibilitou), postrádají však schopnosti samovolného po- 

 hybu s místa na místo. Příkladem jsou mořské sasanky, 

 přirostlí měkkýši. Nejvyšší stupeň duše se projevuje v živo- 

 čišstvu a sice jich výživou, citlivostí a schopností samo- 

 volně s místa na místo se pohybovati. Duše je též dle Ari- 

 stotela podstatou oživeného nebo života schopného před- 

 mětu, t. j. výživou a vzrůstem se udržujícího těla, jakým 

 je rostlina. 



Názor, že se živé bytosti podstatně liší od neživých 

 předmětů, objevoval se opět a opět v různých podobách a 

 získává si mnoho přívrženců v posledních desítiletích ne 

 pouze jako reakce proti upřílišněnému mechanismu, nýbrž 

 z přesvědčení, že některé životní zjevy nelze mechanisticky 

 vysvětliti. Na takových zjevech nový vitalismus doka- 

 zuje nemožnost mechanistického výkladu 

 života. Neovitalisté dokazují vitalismus hlavně někte- 

 rými pokusy na vyvíjejících se organismech, tvrdíce, že 

 výsledek pokusů nemohl by býti takový, jaký vskutku je, 

 kdyby živá bytost byla pouhým mechanismem. Nejvýznač- 

 nějším zástupcem jejich je H. D r i e s c h. 



Dějiny věd biologických ukazují Drieschovi, že 

 vždy byla účelnost živých bytostí považována za pod- 

 statnou jejich vlastnost. Účelnost, směřující k udržení a 

 rozmnožení živé hmoty, jeví se v harmoničnosti a v regu- 

 lační schopnosti ústrojence. 



10 



