Pod pokožkou je t, zv. h y p o d e r m i s, často jako mecha- 

 nické pletivo vyvinutá. Následuje parenchymatická bez- 

 barvá kůra, jejíž vnitřní vrstvy často opět jsou skleren- 

 chymatické. Středem kořenu probíhá jediný svazek 

 cévní, který se zřídka dělí v několik svazků, jako v ko- 

 řenových hlízkách Orchideí. Svazek cévní ohraničen je 

 proti kůře jednovrstevnou pochvou (e n d o d e r m i s), jejíž 

 blány radiální opatřeny jsou zkorkovatělým proužkem, 

 který buňky pevně drží pohromadě. Ve starších kořenech 

 stěny buněčné endodermis často silně tloustnou, zvláště 

 na zevní straně. Ale jednotlivé buňky proti dřevní části 

 svazku uložené netloustnou a umožňují výměnu látek 

 mezi kůrou a svazkem kořenu (buňky propustné). 



Přičný řez lenticelou na větévce černého bezu. 



Pod endodermis leží jednovrstevné nebo vícevrstevné ple- 

 tivo parenchymatické (perikambium), jehož buňky jsou 

 trvale schopny dělení a z nichž se zakládají postranní 

 kořeny. 



Lýkovéa dřevní části probíhají ve svazku cévním 

 samostatně vedle sebe a jsou uspořádány paprsčitě, proto 

 nazvány takové svazky cévní paprsčitými (radiální- 

 mi). Části dřevní a lýkové jsou 2, 3, 4 atd., dle toho na- 

 zvány kořeny diarchními, triarchními, tetrarchními až 

 polyarchními. Ve středu kořenu může býti vyvinuta paren- 

 chymatická d ř e ň. 



U starších kořenů pokožka i kůra často odumírají 

 a kořeny mohou druhotně tloustnouti. Kambium 

 vyvíjí se zase mezi lýkem a dřevem, proto není původně 

 na příčném průřezu , kruhovité. V řepovitě ztlustlých ko- 

 řenech (cukrovka) původní kambium záhy svou činnost 



98 



