103 



látszik ; csak néha jelzi még rövid időre egy kis mé- 

 lyedés azon helyet, melyen .1 zsákmány benyomult s 

 csupán néhány pillanatig látható ívelt vonal, mely 

 azonban állandó garatnak nem felel meg, az utat, 

 melyen végighaladt. 



Az épen említett s még néhány más, de bizonyára 

 nem igen nagy számú ázalekállatkánál, különfalú 

 garat nincsen, hanem csupán a nyelés pillanatában 

 nyílik meg egy csőszerű járat, mely a táplálékot a 

 szájtól a bélplasmába szállítja, Legtöbb esetben azon- 

 ban a szájnyíláson át betüremlik a kéregplasma leg- 

 felületesebb rétege a nyelő járatba, s ily módon egy 

 külön falú nyelőcső, garat jö létre, mely ahhoz képest, 

 a mint rövid útim hatul át a kéregplasmán. vagy 

 pedig hosszabban fut magának a kéregplasmának 

 állományában, mielőtt azt átfúrná, igen különböző 

 hosszaságot ér el. 



Bármennyire különbözzek is egymástól a külön- 

 böző ázalékállatkák garatja, valamennyit mégis két 

 csoportba lehet beosztani. 



Az első csoportba számítom azon garatokat, me- 

 lyek csillószőrökkel rumiak borítva, még pedig vagy 

 egész felületükön, mint pl. a Stentorok-, a Clima- 

 costomum- s a Parameciumoknál, vagy csupán egy 

 végighúzódó, pörgén csavarodott vonalban, mint a 

 Vortti-i ilaf éleknél, 1 vagy pedig végre csak egy hosszú, 

 finom, csillószőrökből álló bojt lóg az igen rövid garat 

 végén, így nevezetesen az Oxytrieha-, Euplotes- és 

 Aspidiscaféléknél. Mindezen garatok ívelt, vagy 

 S alakúlag majd gyengén, majd erősebben csavart 

 lefutásuk után vagy közvetetlenűl vezetnek a bélplas- 

 máha (pl. Stentor, Gondylostomum), hol kissé elszti- 

 külő alsó részök egy kerek nyilassal igen élesen vég- 

 ződik, vagy pedig még a kéregplasmában végződnek, 

 ágy hogy a garaton behatoló táplálék és víz nem jut 

 a garatból közvetetlenűl a bélplasmába, hanem agarat 

 végén nyelés alatt mintegy kihasadó, előbb orsóalakú, 

 utóbb czitrom- vagy gömbalakulag felduzzadó üröcs- 

 kébe, melynek tartalmát a garat alsó végéből bele- 

 lógó finom, hosszú csillószőrökből álló bojt örvény- 

 zése szakadatlan keringésben tartja. Ezen üröcskének, 

 mely megteltével összehúzódik s tartalmát a bélplas- 

 mába nyomja, s melyet már fennebb nyeldeklö 'üröcxke- 

 nek neveztem, nincsen saját fala, hanem, mint a 

 lüktető űröcskék, mintegy a plasmába van vájva, vagy 

 legfeljebb egy tömöttebb határréteg szegélyezi. Ilyen 



1 V 7 . ö. Bütschli. Ueber Dendrocometes paradoxus etc. 

 ZWZ. XXXVIII. (1877) 67. 



nyeldeklö üröcskébe nyíló garat jellemzi tbzOxytr icha- 

 Parameciúm- és Vorticellaféléket 1 ezek közé sorolva 

 az Ophrydium- és Urceolariaféléket is). 



Legegyszerűbb ezen viszony az Oxytrichaféléknél. 

 Ezen ázalékállatkáknaJ ugyan Ktkin szerint, a száj a 

 peremmezö belső szegélyének hosszában lefutó igen 

 tágulékony rést képez, a garat pedig egészen hiány- 

 zik, 1 evvel szemben azonban saját vizsgálataim után 

 Clapabéde ós Lachmann, 2 Engelmann, 8 Wbzes- 

 niovski * es Stkrki adatait kell helyesnek tartanom, 

 melyek szerint az < )xytrichafélék szája a szájperem 

 hátsó zugában van, s bár rövid, de tisztán kivehető, 

 jobbfelé irányuló ívelt garatba vezet. A garat finom, 

 hosszú csillószőrökből álló bojtot visel, 5 mely a táp- 

 lálék behabarásakor igen jól látható. A behabart 

 táplálék és víz vizsgálataim szerint, nem jut azonban 

 közvetetlenűl a bélplasmába, miként Sterki állítja, 

 hanem a kéregplasmában kihasadó nyeldeklö üröcs- 

 kébe, 6 s ennek összehúzódása után nyomul a test bel- 

 sejébe. Egészen ilyen szerkezete van az Aspidisca- és 

 Euplotesfélék szájának és nyelőkészülekéuek is. 



A Parameciuniok meglehetős hosszú, kürtalakú, 

 egész felületén rövid, alsó végén pedig hosszabb bojt- 

 szerű csillószőröket viselő garatja szintén nyeldeklö 

 üröcskébe nyílik, s ezeknek nyelési folyamatát igen 

 élethűen írta le márSiEBOLn. «Ha az ázalekállatkánál 

 a Gleichen- és EHRENBERG-töl sokszorosan használt 

 etetési eljárást alkalmazzuk, ez esetben a vízben lebegő 

 festőanyag- részecskék azon örvény által, melyet számos 

 ázalékállatkának csillószőrös szájnyílása a vízben 

 előidéz, a szájhoz sodortatnak s vízzel együtt elnyelet- 

 nek. A víz a festőanyag-részecskékkel együtt lassan- 

 kint felhalmozódik az oesophagus alsó végén s az 

 engedékeny parenchymát hólyagszerüleg szétszorítja. 

 Míg a víz az oesophagus alsó végén cseppalakban 

 összetart, az egész egy kocsányos hólyagnak látszik ; 

 ha azonban ily vízcsepp az cesophagusról levált, mi- 

 vel az utóbbinak összehúzódása által a laza paren- 

 chymába belenyomatott, kocsánytalan hólyagnak 



1 I. p. 142. 



2 Zur Natnrgeschichte der Infiiaionsthiere. ZWZ. XI. 

 (1861) Separatabdr. 39. 



3 Beobachtungen über Infusorien etc. ZWZ. XX. (1870) 

 472. 



4 Beitráge zur Morphologie der Oxytrichinen. ZWZ. 

 XXXI. (1878) 36. 



'■ V. ö. Sterki id. h. 



,; Igen híven raj/dija o-/.t Jobard-Mutrao úrhölgy. Id. 

 mű Pl. 14. fig. 6. 



