119 



majd ismét oldalsarjaknak kinövése által különböző- 

 képen elágazóvá válik. 



Az egynemű elsődleges magból vezethető le vala- 

 mennyi többi magalak, melyeknek különbségei első 

 sorban a magállománynak s magnedvnek megoszlá- 

 sától függenek. Ezen megoszlás pedig igen különböző 

 módon történhetik. Legegyszerűbb esetben a mag- 

 nedv a magállománynak egyes üröcskéiben gyülemlik 

 össze s így jönnek létre közepükben magnedvet tar- 

 talmazó vagy különösen megnyúlt elsődleges magok- 

 nál, egy-egy űröeskétöl mintegy kettéosztott magok. 

 1 lasonló magnedvet tartalmazó üröcskék nem ritkán a 

 magtesteeskében, vagy magocskában is fellepnek. 



A megoszlás igen gyakran oly módon megy vég- 

 hez, hogy a magállomány közepett gyűl össze, míg a 

 magnedv a kerületre szorul s a magállomány által 

 képezett gombot mintegy nedvudvarral környezi. így 

 jő létre a hótyagocska-alakb mag, melyet mintegy a 

 sejtmag paradigmájául szoktak tekinteni s melyen 

 az, a mit rendesen magnak neveznek, voltaképen a 

 magállománytól különvált magnedvnek, a középponti 

 magtestrcske vagy magocska i nudcolus) pedig a tömö- 

 rült magállománynak felel meg. A magállománynak 

 egy része e mellett nem ritkán a kerületben marad, 

 úgy, hogy a magállomáuy tömörülése által keletkezett 

 gömböt környező nedvudvar körületében magállo- 

 mányból álló réteggel van borítva. Ezen réteget Hert- 

 wig magkéregrétegnek nevezi. 



A hólyagocska-alakúmagmeUett nem lehet, hogy 

 említést ne tegyek azon HERTWiG-től ugyan figyel- 

 men kívül hagyott, de azért igen gyakori magalak - 

 ról, melynél a mag legnagyobb részét igen nedv- 

 dús, szerkezet nélküli magállomány képezi, s ez egy 

 tömörebb magállományból álló gömböt zár körül. 

 En ezen magalakot, mely gyakran csak átmenetileg 

 fordul elő, akkor, midőn az elsődleges mag hólyagcsa- 

 alaku maggá alakúi át, átmeneti magnak akarom 

 nevezni. 



Közvetetlenül ezen hólyagocskaalakú, vagy egyma- 

 gocskájú mag mellé sorolja Hertwig a kérés- és sok- 

 magocskájúakat (pauci- und multinucleoláre Kerné) ; 

 az előbbieknél a különvált magnedv által képezett ud- 

 varon belül néhány, gyakran egyenlőtlen nagyságú, 

 magállományból álló gömb foglal helyet; az utóbbi- 

 aknál ellenben az egész mag szorosan egymás mellett 

 álló, vagy csekély közök által elválasztott, egyenlő 

 nagyságú apró gömböcskékből (magocskákból) van 

 összetéve, mintha csupa Micrococcusokból állana. 

 Én ezen magalakot, mely a véglényeknél oly gyakran 



észlelhető, ikrás magnak akarom nevezni. Hebtwiq 

 ezen ikrás magok kifejlődésének két lehetőséget emeli 

 ki: vagy közvetetlenül az egynemű magból válnak ki 

 a magállománynak számtalan ponton egyidejűleg tör- 

 ténő tömörülése által a gömböcskék; vagy pedig, 

 mint Auerbacii állítja, egy magocskából ismételt osz- 

 lás által jönnek létre. 



A különböző magoknak igen gyakori elkülönülé- 

 sét képezi a maghártya vagy magburok < Kernmem- 

 bran í, egy majd felette vékony, szerkezetnélküli, 

 majd vastagabb, gyakran már reagensek nélkül is jól 

 kivehető, kettős körvonalú hártya, mely utóbbit néha 

 finom likacskacsatornák szitaszerüleg törnek át. Váj- 

 jon mily módon jő létre a maghártya ; vájjon maga 

 a mag választja-e ki felületén, vagy pedig a magot 

 környező protoplazmából különül el, ez idő szerint 

 nem tekinthető eldöntöttnek. A búvárok nagy része 

 az előbbi, Ai ; erbach az utóbbi felfogáshoz csatla- 

 kozik. 



Nyilván mindkét fejlődési mód lehetséges s való- 

 színű, hogy bizonyos sejtek maghártyája az előbbi, 

 míg másiké az utóbbi módon fejlődik. Ki akarom 

 itt még emelni, hogy a már fentebb említett mag- 

 kéregréteg a maghártyától jól megkülönböztetendő. 



A hólyagocskaalakú magok úgynevezett magocs- 

 kája és maghártyája között nem ritkán a gyökér- 

 lábúak anastomizáló állábaihoz hasonló finom fonal- 

 hálózat van kifejlődve, s az üy magok egészen oly 

 képet adnak, mint a számos nedvürt tartalmazó nö- 

 vénysejtek. 



Eme tájékozó előzmények után áttérek a véglé- 

 nyek magképleteirc, megjegyezvén, hogy azon válto- 

 zásokat, melyek a szaporodásban levő véglények 

 magképletein észlelhetők, itt egészen figyelmen kivid 

 hagyom s hogy a mennyire lehet, csupán a teljes 

 kifejlődésüket elért véglények magképleteire fogok 

 szorítkozni. 



A Gregarinákat általában egyetlen nagy, világos 

 mag jellemzi, mely ritkán egynemű, többnyire hólya- 

 gocska-alaku vagy átmeneti mag, egy meglehetős 

 nagy, ritkábban két-három különböző nagyságú ma- 

 gocskával. A magocska nem mindig egészen egy- 

 nemű ; gyakran burok határolta világos hólyagocskát 

 képez, melynek híg alapállományában több tömö- 

 rebb állományú egynemű vagy szemecskés test fog- 

 lal helyet, melyek az élő Gregarinában alakjukat 

 amoebaszerűleg változtatják. A gömbbé húzódva be- 

 tokozódott Gregarinák nagy hólyagocskaalakú mag- 

 jokkal érett petesejtekhez annyira hasonlítanak, hogy 



