121 



állományból álló egynemű, tömör gömböt képez (fia- 

 tal Sphcerozoum-, Ommatida-, Spongosphaerafélélt I. 

 Magasabb fejlettségi fokot érnek el azon magok, me- 

 lyeknek állománya helyenkénl magocskákká tömörült 

 (Ethmospheerafélék, fiatal Acanthometrafélék) ; a 

 magocskák szama egeszén húszig Bzaporodhatik ( Eth- 

 mospharafélék I, melyeket később egyetlen nagy ma- 

 gocska helyettesíthet ( Aca nthomet rafélék >. mely I a 

 jól kifejlődött magkéregrétegtől világos magnedv-ud- 

 varválaszt el: az ily mag azután egészen megegyezik 

 az édesvízi gyökérlábúak hólyagocska alakú magjával. 

 Különös figyelmet erdemei az, hogy a mag fejlődésé- 

 nek bizonyos stádiumán szemecskézetre nézve egészen 

 különböző két félből van összetéve, épen úgy, mint 

 bizonyos ázalékállatkáknak pl. a Spirochona gemmi- 

 parának magja. 



A legsajátságosabb s ismereteink jelenlegi állásán 

 egészen egyedid álló magalak jellemzi a Thalassicol- 

 lákat. Maga a kolosszális mag majd gömbalakú, majd 

 sarjadék- vagy vakhélszertí kitüremléseket visel, a 

 magocska pedig majd gombanryceliumhoz hasonlóan 

 elágazik, majd ismét féregszerüleg össze-vissza csava- 

 rodik, s a mag kitüromléseibe egyes hurkokat bocsát. 

 \ Thalassicollák sajátságos szerkezetű, kolosszális 

 magját Hrxij'.v fedezte fel a Thalassicolla nucleatá- 

 nál s jelenlétét valamennyi későbbi búvár megerősí- 

 tette: míg azonban Huxley kétkedve nevezte mag- 

 nak, addig Müller P. sejtnek deklarálta, Haeckel 

 pedig a semminek sem prejudikáló belsó'hólyag 

 i Binnenbláschen ) elnevezéssel jelölte. — Hertwk; 

 érdeme, hogy beható tanulmányokra támaszkodva 

 kimutatta, hogy ezen sajátságos képlet ertekére nézve 

 a sejtmaggal egyezik rneg. 



A Eadiolároknak többnyire óriási nagy és saját- 

 ságosan elkülönült magjából, a sokmagú állapotot 

 jellemző, nagy számú apró mag Hkrtwig szerint kü- 

 lönböző, részben az eddig ismert magfejlödési s szapo- 

 rodási módoktól egeszén eltérő, s a szövettanban egye- 

 dül álló módon jő létre. 



Legegyszerűbb a Sphoerozoumfélék számos apró 

 magjának keletkezése. Ezeknél a nagy tömör mag 

 előbb megnyúlik, majd piskótaszerüleg befűződik s 

 ketté oszlik, mely folyamat gyorsan ismétlődvén, a 

 nagy anyamag szétesik végre nagyszámú apró fiók- 

 magokra. 



Az Acanthometra- s az ezekkel rokon AcanXho- 

 phradaf éleknél a mag magocskájának elenyészése 

 után tömör sarjakat bocsát : a kéregrétegnek ezen ki- 

 duzzadásai lassanként befüződvén, önálló tömör ma- 



Entz G. Véglények. 



gokal képeznek, melyeknek belsejében kismagocska- 

 szertí testecskék fejlődnek ki: ez utóbbiak vonzó kö- 

 zéppontokként szerepelnek s azt eredményezik, hogj 



a sarjai Izásb.il keletkezett magok végre a kifejlett 

 Acanthometrafélék egynemű, apró magjaira esnek 

 szét. 



A Thalassicolláknál végre a kolosszális magnak, 

 az íigynevezett belső hótyagnak elágazó, vagy kacska 

 ringósan csavarodó magocskája szétdarabolódik egyes 

 részekre. Ei - re a középponti hólyagban kis. egynemű 

 magok lepnek fel, melyek oszlás által gyorsan szapo- 

 rodván, a középponti tokot lassankint egeszén kitöl- 

 tik, a nagy mag pedig visszafejlődik s végre egeszén 

 elenyészik. 



Ezen nagyszámú apró mag fejlődési folyama- 

 tát Hertwk; következőképen hozza az előadottakkal 

 kapcsolatba: a nagy mag magocskájának szétdara- 

 bolódásából keletkezett gömbök a mag burkán ke- 

 resztül nyomulva, a tokon belüli sarcodéba jutnak 

 s itt önálló magokká lesznek, melyek oszlás által 

 tovább szaporodnak, mire a kimerült anyamag telje- 

 sen visszafejlődik. 



Hogy a Radiolárok nagyszámú apró magjai mily 

 összefüggésben állanak ezen gyökérlábúak szaporodá- 

 sával, erről a szaporodást tárgyaló fejezetben fogok 

 szólani. 



A Elagellátok magjuk tekintetében igen meg- 

 egyeznek az édesvízi gyökérlábúakkal. Magjuk száma, 

 a mennyire ismereteink terjednek, kivétel nélkül egy, 

 mely a teljes kifejlődést elért véglénynél legtöbbnyire 

 hólyagocskaalakú, magkéregréteggel, vagy e nélkül ; 

 ritkábban bír az általam átmenetinek nevezett mag 

 szerkezetével. 



Állandóan elsődleges, majd egészen egynemű- 

 nek látszó, majd ismét szabályos közökben fino- 

 man vagy durvábban szemecskézett mag jellemzi 

 a < 'iliojlagellátokat. 



A levélzöldet tartalmazó Flagellátoknál a tulaj- 

 donképeni sejtmagon kívül még rendesen előfordul 

 egy, néha több élesen körülírt, többnyire gömbalakú, 

 a Chlamydomonas monadinánál ellenben egeszén a 

 Vorticellák patkóalakú magjával megegyező szalag- 

 szerű test : a már fentebb említett ú. n. levélzöld- 

 hólyagocska, h ményitőmag, vagy amylumgömb. Ezen 

 test határozott helyen a mag közelében foglal helyei 

 b a tulajdonképi magtól jól megkülönböztetendő. A 

 szóban forgó képlet jóddal való kezelésre, mint a 

 keményíti"', megkékül : a keményítőt tartalmazó állo- 

 mány azonban, mint (oiin némely zöld llittjrllatnál 



16 



