127 



böt; ismeretesek azonban pl. tojás-, lencse-, zsemlye-, 

 körte-, orsó-, sarlóalakú tokok is, valamint olyanok, me- 

 lyek rövidebb vagy hosszabb koesányba vannak ki 

 húzva; szóvalatokokalakjukatsszerkezetüket tekintve, 

 igen hasonlítanak spórákhoz, vagy petékhez, melyekkel, 

 miután a betokozott véglény jellemző elkülönülései, pl. 

 a csillószörözet, ostorok s többnyire a lüktető üröcske 

 is végkép elenyésznek, könnyen összetéveszthetők. 



Előképzett nyilas a véglénytokokon ritkán fordul 

 elő; kirajzáskor vagy szabálytalanul reped szét a tok, 

 vagy pedig egy ponton hasad ki, mely csakhamar 

 kerek nyilassá tágul, melyen a véglény magát, mint 

 valamely rajzó-spóra, keresztül szorítja. Állandó nyi- 

 lassal ellátott tokot talált Stein a Stentor polymorphus 

 és St. coerulcusnál : ' ezen ázalékállatkáknak vastag, 

 rétegzett tokjai körtealakuak s elkeskenyedö sarkukon 

 tág nyilassal vannak ellátva, mely a pihenési idő 

 alatt lencsealakú, kocsonyás összeállású dugaszszal 

 van kitöltve. Egészen bizonyos peték mikropyléjére 

 emlékeztető nyilas által van megszakítva, Haeokel 

 szerint a Magosphaera Planula vastag tokja. 



Nem hagyhatom e helyen említés nélkül, hogy 

 némely héjat lakó gyökérlábuak gyakran nem válasz- 

 tanak ki egész tokot, hanem beérik avval, hogy hé- 

 juknak szájadékát, mint a téli áloinra készülő csigák, 

 kiválasztott kupakkal zárják el ; ezt találtam én a 

 mohapárnák alatt töménytelen mennyiségben élő 

 Euglyphák-, Trinemák- ésGyphoderiáknál. A földben 

 élő Amoebák szárazság idején egyszerűen összehú- 

 zódnak s tetemesen megtömörülö kéregrétegük helyet- 

 tesíti a külön tokot. 3 Némely esülószőrös ázalékállat- 

 kák kiszáradáskor szinten egyszerűen gömbbe húzód- 

 nak s mint a Rotatoriumok, Tardigrádok s Angvillulák 

 vastag cuticulájoktól védetnek ; ezt tapasztaltam én, 

 a kolozsvári háztetők mohapárnái alatt gyakori 

 Opercidaria aren icolá nál. 



A mi a tokok vegyi összetételét illeti, erre nézve 

 annyit tudunk, hogy a tömöttebb összeállású tokok 

 oldószereknek, mind savaknak, mind pedig égvények- 

 nek hosszasan ellentállanak s a növények módjára 

 táplálkozó zöld Eíagellátoknál celluloseból, az állati 

 módon táplál kozóknál ellenben chitinböl, vagy leg- 

 alább evvel rokon anyagból állanak. Csak ritkán rakó- 

 dik a tokok állományába kovasav, mint pl. a Helio- 



1 II. 233 és 242. 



2 Stud. üb. Moneren und andere Protisten. Leipz. 

 (1870) 142. 



3 R. Greeff, Ueber eüiige in der Erde lebcuden Amoe- 

 ben und andere Rhizopoden. AMA. II. ilstifii. 



zoumok s Euglyphák üvegszerti tokjába. A zöld Fia- 

 gellátoknál gyakran előforduló kocsonyás burkok 



kétségkívül vegyi összetételükre nézve sem térnek el 

 a Palmellaceák pihenő sejtjeit körülzáró kocsonyás 

 burkoktól. 



Minthogy a véglények betekozódása a proto- 

 plazma-testnek azon tulajdonságán alapszik, hogy 

 képes szabad felületére hártyává, héjjá szilárduló 

 nyálkás állományt kiválasztani: bizonyara egészen 

 jogosan állíthatja Cohn, 1 hogy a tokok alaktanilag a 

 véglényeket borító cuticulával, pánczélokkal a elálló 

 héjakkal azonos értékűek. 



A betokozódás élettani jelentősége, bár fokozot- 

 tabb mertékben, de első sorban mégis ugyanarra hit- 

 szik kiterjedni, mint a cuticuláé. pánczéloké s héjaké : 

 azaz a véglény magát a külvilág káros behatásai ellen 

 betokozódással oltalmazza. A véglények általában a 

 vizeknek lakói, s mégazok is, melyek pl. a lazakorhany- 

 dús földben, a mobapárnák alatt, a fakérgek zuzmói 

 között s más hasonló helyeken tanyáznak, teljes élet- 

 tevékenységben csak akkor találhatók, midőn tar- 

 tózkodási helyüket esőzések idején a víz gazdagon 

 átiiedvesíti, vagy épen elárasztja; azon véglények 

 végre, melyek az állatok belsejében élnek, szin- 

 tén csak a gazda testének nedvdús űréiben lelhetők. 

 Ebből kifolyólag magától érthető, hogy a véglények 

 életére a legkárosabb külső hatást a nedves elem 

 hiánya képezi s a betokozódás első sorban ez ellen, 

 azaz a kiszáradás veszélye ellen biztosítja a véglénye- 

 ket. Azon ideiglenes pocsolyák, melyeket a talaj mé- 

 lyedéseiben, kerékvágásokban, a marhák lábnyomai- 

 ban, kivájt köveken stb. az összegyűlt esővíz képez, s 

 melyek nyári időben a véglények nyüzsgő életének 

 színhelyei, kezdődő beszáradásuk alkalmával a vég- 

 lények betokozódásának tanulmányozására a legalkal- 

 masabb s legtanulságosabb lelőhelyek. Itt az egész 

 parányi világ iparkodik, siet betokozódás által a kiszá- 

 radás veszélyét kikerülni : s valóban csodálkoznunk 

 kell, hogy ezen a véglények eletében oly neve- 

 zetes szerepet játszó s oly gyakran észlelhető folyamat 

 oly hosszasan ismeretlen maradt, s ha a véglények 

 ismeretének történetéből nem okultunk volna, való- 

 ban csodálkoznunk kellene EHRENBERc.-en, ki, miután 

 Stein a Vorticella microstomának betokozódását oly 

 pontosan leírta, ez utóbbinak, epén úgy, mint a múlt 

 századbeli GuANZATi-nak, a látottak tevés magyará- 

 zatát vetette szemére, sőt egészen alaptalanul még 



1 Ueber den Encystirungsproc. etc. ZWZ. IV. ilS">:: -J7<.. 



