129 



IH. SZAPORODÁS ÉS FEJLŐDÉS. 



A véglénybúvárlat korábbi szakaiból, nevezetesen 

 pedig Ehrenberg és Dujardin idejéből, a véglények 

 szaporodására s fejlődésére vonatkozó számos becses 

 adat szállott ugyan a legújabb korra: hogy azonban 

 mindezek csak az első behatóbb búvárlatok relatív 

 ertekével bírhattak, ez a dolog természetében rejlik. 

 A véglények szaporodásának s fejlődésének alapos 

 ismerete a haladás természetes sorrendje szerint előbb 

 nem volt, nem lehetett várható, mielőtt a véglények 

 szervezetére vonatkozó eltérő felfogások ujabb, elfogu- 

 latlan búvárlatoktól megoldást nem nyertek; nem volt 

 előbb várható, mielőtt a sejttan magasabb tökéletességre 

 nem emelkedett s mielőtt az alsóbb állatoknak és 

 növényeknek gyakran igen bonyolódott szaporodási 

 és fejlődési menete behatóbban nem tanulmányozta- 

 tott. Mivel pedig mindezen irányokban csak a leg- 

 újabb kor buvárlatai derítettek világosságot, a vég- 

 lények szaporodásának s fejlődésének ismerete csakis 

 a legújabb időben nyerhetett élénkebb lendületet; 

 midőn azonban egyrészt határozottan állíthatjuk, 

 hogy az ismeretek ezen irányban a legújabb idő alatt 

 hatalmasan előrehaladtak, másrészt konstatálnunk 

 kell azt is, hogy számos homályos kérdésre még a 

 jövőtől várjuk a feleletet. 



A véglények elsődleges keletkezésének kérdése. 



A biológiai tudományok gyermekkorában, midőn 

 a csodákban való hit lidérczként nehezedett a tudo- 

 mány emberére is, melytől nem tudott szabadulni ; 

 midőn mindazon jelenségeknek okát, melyeket az 

 ismeretek hiányossága miatt közvetetlenül megma- 

 gyarázni nem lehetett, természetfölötti erők szeszélyes 

 játékára vezették vissza : igen természetes, hogy az 

 alsóbb szervezeteknek s ezekkel együtt a véglények- 

 nek bizonyos körülmények között látszólag egyszerre, 

 töménytelen mennyiségben való megjelenését csakis 

 a szüléknélküli, elsődleges keletkezés feltevésével vél- 

 ték magv r arázhatónak. Ezen általánosan elterjedt fel- 

 fogással szemben, mint a fentebbiekben alkalmam 

 volt előadni, már a múlt században Spallanzani, 

 jelen századunkban pedig Ehrenberg és Dujardin 

 emeltek szót az ellen, hogy a véglények elsődlegesen, 

 szülék nélkül keletkezhetnek. EuRENBERG-nek valóban 

 nem volt szüksége ezen feltevéshez folyamodni, mivel 

 szerinte minden véglény hermafrodita , s oszláson 

 kívül töménytelen mennyiségű végtelen parányi peték 



Entz G. Véglények. 



által szaporodik, melyek a víz- es a levegőtől széthor- 

 datva, mindenüvé elplántálják a láthatatlan világ éle- 

 tét; Dujardin viszont, bár szoros értelemben vett 

 peték létét tagadta, szinten nem szorult az elsődleges 

 keletkezés feltevésére, minthogy Si>Aiji,ANZANi-val haj- 

 landó a véglények testében fejlődésre képes praorga- 

 nisult testecskéket i corpuscules préorganisés ), azaz pa- 

 rányi csírákat feltenni. 1 A legújabb időben végre, 

 miután a véglények betokozódását és spóraképződéséi 

 felfedeztek, s miután másfelől az elsődleges keletkezes 

 az élősdi állatok és gombák bonyolódott fejlődésme- 

 netének kifürkészése által ezen területen is, melyen oly 

 hosszasan hittek létezésében, véglegesen megdönte- 

 tett, az illetékes búvárok legnagyobb része az elsőd- 

 leges keletkezés feltevését a tudományból egészen 

 kiküszöbölendőnek nyilvánította, s a véglények gyak- 

 ran rejtélyes megjelenéséuek magyarázatára elégséges- 

 nek tartotta, hogy a levegő által széthintett tokokra 

 és spórákra utaljon. 



Evvel szemben azonban az elsődleges keletkezés, 

 a mennyiben a véglényekre, különösen az öntelékek- 

 ben gyorsan megjelenő legalsóbb alakokra vonatko- 

 zik, ismét és ismét akadt védelmezőkre, még pedig 

 a tudománynak igen tekintélyes állású képviselőiben, 

 minők: Naegeli, Pouchet, Owen, Schaffhausen, 

 Haeckel, Karsten stb. s a kísérletezés, részben még 

 jelenleg is napirenden van. 



Midőn e helyen a véglények elsődleges keletkezé- 

 sének kérdését érintem, mindenek előtt ki akarom 

 emelni, hogy azon kollektív fogalomba, melyet elsőd- 

 leges keletkezésnek fgeneratio spontanea, cequivoca, 

 originaria, primaria etc. ) nevezünk, voltaképen a 

 keletkezésnek lényegesen különböző hipotetikus mód- 

 jai vannak összefoglalva : t. i. a szervetlen vegyü- 

 letekből való, szoros értelemben vett elsődleges kelet- 

 kezés, mintegy önmagátszülés (sit venia verbo !), 

 melyet Haeckel autogoniánák* Milne Edwards H. 

 pedig vformation agénétique* -nek a nevez, — s továbbá. 

 a legalsóbb lényeknek már meglevő s vagy bomlásnak 

 indult, vagy pedig élő szerves állományból való kelet- 

 kezése, melyet Milne Edwards, — ki a kettőt, t. i. a 

 holt s az élő szerves állományból való keletkezést, 



1 Infusoires. 101. 



- Gener. Morphologie. T. 179. 



3 Lecons sur la Physiologie etc. VIII. 251. 



17 



