77 



Az ázalékállatkák csillószőrözetére, azaz ezeknek 

 alakjára, nagyságára b elrendezésére stb. vonatkozó 



különbségek, melyek az egyes alakok megkülönböz- 

 tetésénél oly fontos bélyegeket képeznek, a régibb 

 búvároknak sem kerülték ugyan ki figyelmét: mind- 

 ezen viszonyoknak sok nehézséggel járó pontosabb, 

 habár tökéletesnek meg mai nap sem mondható is- 

 merete azonban az ujabb búvároknak, kiválókig Stein- 

 nek köszönhető, ki tudvalevőleg épen a esillószőrözet 

 különbségeire alapította a csillószőrös ázalékáüatkák- 

 nak négy rendre: Holotricha, Heterotricha, Hypo- 

 tricha és Peritricha, való felosztását, 1 mely csaknem 

 általánosan elfogadtatott s követésre talált. 



A holotricheknél, azaz: egészen csillószőrözöttáza- 

 lekállatkáknál az egész test felülete egyenlő tinóm, 

 rövid csillószőrökkel borított , melyek hosszirányú, 

 vagy kissé pörgén csavarodott sávokban helyezvék el 

 s legfeljebb a száj körül lehetnek valamivel hosszab- 

 bak, szájmelletti serteivet azonban nem képeznek. 

 Ide sorolja Stein a következő családokat : 



i. Opalinina, : _'. Trachelina, 3. Enchelina, 

 4. Paramecina, [a) Leucophryina, b) Paramecina, s. 

 str. . '>. < 'inetochüina. 



A heterotrichek, azaz különböző csillószórözetüek; 

 az előbbiekkel megegyeznek abban, hogy testük szin- 

 tén egész felületén finom rövid csillószőrökkel borí- 

 tott, melyek hasonlóképen rendesen hosszirányú so- 

 rokat képeznek. Ezeken kívül azonban egy ívet, vagy 

 pörgén csavarodott koszornt képező erősebb csillószö- 

 rök, azaz serték, az úgynevezett szájmelletti seriek 

 ( adoraleWimpern I vannak még jelen, melyek a száj- 

 peremet i Peristom i szegélyezik s együtt véve a száj- 

 melletti serteövet {adorale Wimperzone) képezik. Ide 

 tartoznak a következő családok: 



I. Bursarina, -. SUntoria, 3. Spirostomea. 



A hypotrieheknél, azaz alul csillószó'rözetteknél, a 

 hát- es hasoldal között éles különbség van s csupán az 

 utóbbi visel vagy a holotrichekébez hasonló finom 

 csillószöröket, vagy pedig bizonyos szabályos vona- 

 lakban es csoportokban elhelyezett serléket, horgo- 

 kat, nyeleket ; ez utóbbiakat még a heterotrichekével 

 megegyező szujmellilti seriem- (helyesebben Sterki 

 szerint lemezkeöv) is jellemzi. Ezen rend családai a 

 következők : 



1 I. 72 és II. 168. 



Ujabb időben, mint már fennebb kiemeltem, Stkin 

 az Opalinqfélék természetes helyét az Acinetafélék mellett 

 jelöli ki. 



I. Peritromina, 2. Chlamydodonta, 3. Erviliina, 

 í. Aspidiscina, 5. Euplotina, «'>. Oxytrichina. 



A peritrichek, azaz körűlcsiüószó'rözöttek, hengeres 

 vagy orsóalakú teste mindig csak részben csillószőrö- 

 zött. A többnyire bosszú, nem ritkán serteszerű csil- 

 lószőrök részint a test hossztengelyét derékszög alatt 

 szelő zárt gyűrűt, részint a Bzájperemet szegélyező 

 pörgén csavarodott övet képeznek, melyekhez néha 

 még egyes szétszórt csillószőrök, vagy csillószőrpama- 

 tok járulnak. Ezen rendbe, melyet Stein a legmaga- 

 sabbnak tart, a következő családokat számítja: 



1. Halterina, -2. Tintinnodea, '■'<. Cyclodinea, 

 \. Gyrocorda, •">. Urceolarina, 0. Vorticellina, 

 7. Ophrydina, 8. Spyrochonina, !». Ophryoscalecina. 



A esillószőrözet rendszertani jelentőségét a haszna- 

 vehetőségét különben már Dujardin is felismerte, 

 mint az fennebb közölt rendszeréből kitűnik ; Clapa- 

 réde és Lachmann 2 íet bg a csillószőrös ázalekállat- 

 káknak általok felállított 10 családjánál a esillószőrö- 

 zetre szintén nagy súlyt fektetnek. 



Az Acinetafélék tapogatói. 

 Míg az állábakban, ostorokban s csillószörökben, 

 bármennyire különbözzenek is egymástól, homológ 

 képződményeket lehet felismernünk : addig a szivó- 

 ázalékállatkáknak, vagy tágabb értelemben vett Ad- 

 netaféléknek (ide értve a szájjal ellátott esillószőrösek 

 ún. Acinetaszeríí embrióit is } tapogatói, vagy szicöfona- 

 lai, szívólábai (Tentaheln, Arme, Fühlborsten, Saug- 

 faden, Saugfüsse, Sugoirs sétiformes) a fonalas állá- 

 bak, ostorok és csillószőröktől több tekintetben olyan 

 lényegesen eltérnek, hogy alig tarthatók ezekkel ho- 

 mológ képződményeknek. Stein ugyan ugy fogja fel, 

 hogy ezen kinyújtható s visszahúzható fonalak legkö- 

 zelebb állanak a gyökérlábúak, nevezetesen az Acti- 

 nophrysek állábaihoz. 1 Haeckel szerint szintén nem 

 egyebek, mint «a protoplazrnából kiinduló merev ál- 

 lábak, melyeknek nincs nagyobb morfológiai értékök, 

 mint más sejtek hasonló (?) nyúlványainak;" 2 ugyan- 

 ily véleményben vannak Köllikee, Carus, Clatjs, 

 valamint Gegenbaur is. Az utóbbi szerint a tapogatók 

 s csillószőrök különböző, de egymásba átmenő kép- 

 ződményeknek tekinthetők, s az előbbiek a fejlett- 

 ség alacsonyabb fokán álló állábszerű nyúlványok. 3 



1 L 74 



2 Zur Morpbologie dor Infusoricn. 524. 



]: Grundzüge iler vergleiohendeo Anatomie. II. Autl, 

 (1870) 93. 



