61 



A véglények szervezetére vonatkozó ismeretek 

 ezen irányban való fejlődése ós tisztázódása melletl a 

 Clapahéde és LACHMANN-féle feltevéSj hogy a vég- 

 lények sarcodeját alkotó sejtek ós szövetek csupán 

 az alkalmazott szöveti m várlati módszerek tökéletlen- 

 sége miatt nem vehetők ki, mindinkább veszte hite- 

 let; azon tau ellenben, mely valamennyi vagy leg- 

 alább legtöbb véglényt egysejtűnek tekint, egyre 

 mélyebb h erősebb gyökeret vert. Mai nap az ille- 

 tékes szakférfiak között egyet sem említhetnénk, ki a 

 véglényeknek szövetekből való összetételét vitatna ; <■ 

 tekintetben csak egy vélemény van. az t. i., hogy a 

 véglények teste a szöveteket nélkülözi es SiEBOLD-dal 

 s KöLLiKEit-rel, Stein, Engelmann, Gegenbaub, 

 Haeckel, Huxley, van Beneden E., Cienkowski, 

 Claus, Schultze E. F., Bütschli, Heetwig R. stb 

 osztozuak ezen felfogásban; véleménykülönbség csu- 

 pán arra nézve van, vájjon a több maggal bírók egy- 

 sejtűeknek vagy j>otentia többsejtűeknek, azaz annyi 

 sejtből állóknak tekintendők-e, <x hány magjuk van. 

 Hogy azonban a látszólag soksejtű véglényeknek — 

 minők a Ttadiolárok — sincsenek tulajdonképi szöve- 

 teik . hanem testök alapállománya sarcodé vagy 

 protoplazma, mint az állat- és növénysejteke, erre 

 nézve ismét egyezők a vélemények. Hogy szöveti 

 szerkezet tekintetében mily éles a különbség a vég- 

 lények s magasabb szervezetek között, ezt ép oly ta- 

 lálóan, mint szépen fejezik ki Haeckel következő sza- 

 vai : «A legtöbb véglénynek egész teste élethossziglan 

 egyetlen sejtből áll. Valódi szöveteket s szerveket 

 azonban azon véglényeknél sem találunk soha, me- 

 lyek kifejlődött állapotban soksejtüek, sohasem talál- 

 juk náluk a sejteknek azon sajátságos munkameg- 

 osztását és elhelyeződósét, mely a valóságos állattes- 

 tet és valóságos növénytestet jellemzi. Mert, ezeknél 

 a test összalakja uralkodik azon sejteknek elrendező- 

 désén, képződésén, szövetekké ós szervekké való 

 összeköttetésen, melyekből össze van teve. A soksejtű 

 véglényeknél ellenben a társasán összekötött sejtek 

 mindig megtartják többé-kevésbbé önállóságukat; 

 mindig csak igen laza társaságokat képeznek, munka- 

 megosztás nélküli társas összeköttetéseket, melyeket 

 nem lehet czentrálizált államoknak tekinteni. Ha az 

 állatnak es növénynek szervezetét jól organizált kultur 

 állammal, úgy ellenkezőleg, a soksejtű véglények laza 

 sejtcsoportjait legfeljebb a természel polgárosulatlan 

 fiainak gyülevész csordáival hasonlíthatjuk össze. 

 A legtöbb véglény azonban, mint mondottuk, meg 

 ezen sejtcsordák képződéséig, a társulás ezen legalsóbb 



fokáig sem jut ; beéri avval, hogy mint remete, önma- 

 gának éljen s teljes önállóságát minden tekintetben 

 megóvja. A legtöbb véglény élethossziglan egyszerű, 

 izolált sejt marad s mint sejt-remete el." 1 



Haeckel a soksejtű véglények alatt a Radioláro 

 hat, továbbá a több maggal bíró ázalékállatkákai 

 gyökérlábúakat érti. Az előbbiekről t. i. a Radiolá- 

 rokról már kifejtettem, hogy Boksejtüségök tulaj- 

 donképennem áll, s e szerint csak sokmagvúaknak te- 

 kinthetők, mint számos más gyökérlábú es sok csilló- 

 szörös ázalekállatka Kérdés már most, vájjon m 

 okolt-e oly szervezeteket, melyek protoplazmatestük- 

 ben több magot rejtenek, de ezen magok sohasem 

 voltak külön sejtek magjai, ugyanannyi sejtnek tar- 

 tani, amennyi magot tartalmaznak? Ha dogmaszerü- 

 leg ragaszkodunk azon felfogáshoz, hogy minden sejt 

 csupán egy magot tartalmazhat, s a széltében hasznait 

 *$okmagú sí/I<< kifejezést, mint Haeckel ismételv* 

 hangsúlyozza, csakugyan contradictio in adjectonak, 

 a sokmagu sejtet pedig eo ipso soksejtűnek kell tarta- 

 nunk : a úgy a sokmagu véglényeket eszményileg min- 

 denesetre soksejtüeknek kell tekintenünk, mind amel- 

 lett, hogy protoplazmatestök egy egészet képez s hogy 

 protoplazma-részecskéik nincsenek egyes magokhoz 

 kötve. Hanem ekkor azután soksejtűnek kell tarta- 

 nunk a színtelen vérsejteket, a myeloplaxokat s szá- 

 mos más többinagú állati szöveti elemet, valamint 

 számos eddig magnélkülinek vélt gombasejtet is, mint 

 pl. az Empusa, Achlya, Saprolegnia sejtjeit, melyek- 

 ben Maupas !l valamint Schmitz 4 legújabb időben 

 több magot mutattak ki, s melyek eszerint, a magnél- 

 küli sejtnek, cytodának alacsony fokáról egyszerre a 

 soksejtüség magas rangjára emelkedtek. Ítészemről, 

 ha tekintetbe veszem, hogy mind a szövetekké egye- 

 sült, mind az egyenkint élő elemi szervezetek közöti 

 vannak olyanok, melyeknek egységes értéke semmi 

 tekintetben sem változik attól, hogy magjuk meg- 

 szaporodik: teljesen osztozom IiiERiNG-nek azon 

 felfogásban, hogy inkább eltűri a sejt -séma a 

 módosítást, mintsem többsejtűeknek tartsunk oly 

 alaki egysegeket, melyek több maggal bírnak. Kin 

 nézve igen találóan jegyzi meg [hering, hogy vala- 



1 Das Protistenreich. (1S7S) 17 — Is. 



- Dic Kalkaohwámme. Berlin (IísTl'i I. 105. Továbbá: 

 Zur MorphoUigie iler Iufusorien. Jen. Z. VII. (1S73) 529. 



3 Sur quelquea nrotorgauisuios animaux et vegetaux 

 multiuuclées. C. K. (1879) 250. 



1 Uutersuchung iib. dio Zellkornc der Thallonliykn. 

 Bonn (1879) 



