57 



fejlődésének analógiájára támaszkodik. Abból pedig, 

 hogy számos gyökérlábú és ázalékállatka több magot 

 tartalmaz, korántsem lehet azt a következtetést vonni, 

 hogy ugyanannyi sejt összeolvadásain')] keletkeztek, 

 a mennyi magjuk van, mi mellett, mint említők, egyet- 

 len megfigyelés sem szól. Mert hiszen több maggal 

 biró más sejteket is ismerünk, minők pl. a színtelen 

 versejtek, melyekben gyakran 6 — 7 mag különböz- 

 tethető meg; vagy a csontvelő óriás sejtjei, az u. n. 

 ínvcloplaxok, melyek egész sereg magot tartalmaz- 

 nak, a nélkül, hogy több külön sejt összeolvadásából 

 keletkeztek volna. De, továbbá, nem minden csillószö- 

 rös ázalékállatkának van több magja, sőt legszámo- 

 sabb képviselőinek épen csak egy magjuk van; ha 

 tehát a magok száma jelzi azt, hogy hány sejt össze- 

 olvadásából keletkezett egy-egy ázalékállatka : úgy az 

 egy maggal birókat egysejtűeknek, s Gegenbaur és 

 Haeckel felfogása szerint, mint ilyeneket, növények- 

 nek kellene tartani. S vájjon mit tevők legyünk az 

 Amoebákkal, Arcellákkal, Difflugiákkal s szá- 

 mos más gyökérlábúval, melyek majd egy, majd több 

 magot tartalmaznak? Vájjon a fiatal, egymagvú Arcél- 

 /«(/,' csakugyan növények, a két magvuak talán az 

 állattá válás pillanatában vannak; a sokmagvuak 

 pedig már egeszén kész állatok ? — íme, mily vesze- 

 delmes zátonyra vezetnek ezen felfogás fatális kon- 

 zekvencziái, melyről a megfeneklett hajót bizonyára 

 csak úgy lehet megszabadítani, ha az egész felfogást 

 rezignáezióval a habokba vetjük. 



Az egysejtüség tana ellen oly sok illetékes tudós 

 intézte támadás , különösen az a nagy határo- 

 zottsággal történt visszautasítás, melyben Claparf.hf, 

 és Lachmann részesítek azon nagy munkájukban, 

 melynél az összes véglényekre nézve, Stein dolgozatait 

 kivéve, Ehrenberg óta fontosabb nem jelent meg, 

 1 >ár a szigorú bírálat előtt egyik sem képes megállani, 

 mégis annyira megrendítette az egysejtüség tanának 

 hitelét, hogy a hatvanas évek elején legtöbbek előtt 

 csakugyan olyképen tűnt fel, mint egy elavult tan, 

 melynek már csupán történelmi becse van, csaknem 

 úgy, mint Ehrenberg nek már-már mythos-szerüve 

 vált tana. Valóban az azon időbeli tudományos áramlat 

 közepett méltán mondhatá Margó SiEBOLD-ról, bogo- 

 sokkal több költészettel, mint igazsággal te- 

 kinti az ázalekállatkákat önálló sejteknek. 1 



A tudomány történetében elég példa van arra, 



1 Math. term. tud. közi. kiadja a magy. tud. Akad. 

 (1865) 78. 



hogy valamely kimondott új eszmél kezdetben lelke- 

 sen karolnak fel. azután lassanként elidegenednek 

 tőle, elejtik, eltemetik; az igazságot azonban nem 

 khet eltemetve elfojtani: mint a földbe retet! mag, 

 előbb-utóbb kicsírázik ismét — « kitör ós eget kém ! 

 Ezen végzete volt az egysejtüség tanának is. mely. 

 miután már-már végkép megdöntöttnek látszott, újra 

 feltámadva, gyorsan diadalrajutott. 



Ezen tan egyik megalapítója, SlEBOLD, miután az 

 egysejtű állatokról es növényekről irt értekezését 

 1 849-ben közzé tette, nem vett többé részt a kifejlődött 

 vitában ; Köli.iker ellenben többször felszólalt, s neve- 

 zetesen ls6'i-ben aProtozoumok finomabb szerkezetet 

 tárgyaló dolgozatában 1 nagy részletességgel foglalkozik 

 a vitás kérdéssel, s vizsgálatainak végeredményeként 

 határozottan mondja ki, hogy a Gregarinák es 

 ázalékállatkák nem többsejtűek, s habár kü- 

 lönösen az utóbbiaknak szervezeti viszonyai 

 sok tekintetben sajátságosan bonyolódottak 

 is, mégsem olyanok, hogy ne lehetne egy- 

 szerű sejtekkel egyenértékűeknek tartani.' 2 

 A magasabb gyökérlábúakat illetőleg ellen- 

 ben, nem tartja lehetetlennek, hogy oly több- 

 sejtű lények, melyeknek elemei egymással 

 valamennyien összeolvadtak. :i Ezt annál való- 

 színűbbnek tarthatta Kőlukeu, mert a szivacsokat 

 a gyökérlábúak legközelebbi rokonainak tekintette. 



Kölliker újabb publikáczióinál sokká 1 nagyobb nyo- 

 matékkal kellett birniok s nagyobb hatást kelteniök a 

 nagynevű specziális búvár, Stein, e tárgyra vonatkozó 

 azon nézeteinek, melyeket nagy monográfiájának má- 

 sodik részében fejtett ki 1867-ben, s melyek, mint már 

 fennebb előadtam, abban kulminálnak, hogy az ázalék- 

 állatkák (és többi Protozoumok) eredetöket tekintve, 

 egysejtűek s szövetekből soha sincsenek összetéve; a 

 magasabb alakoknál azonban az eredeti sejtszerkezet 

 egy lényegesen más szervezetnek engedett helyet, mely 

 a sejtre, mint ilyenre egészen idegenszerű. 



Látható ebből, hogy Stein felfogása még közelebb 

 áll SiEBOLDÉ-hoz, mint Kölliker-ó, s csakugyan a/ 

 egysejtüség mellett szóló erélyes bizonyítéknak tekint- 

 hető. Ha áll az, hogy a véglények eredetileg egysejtűek, 

 s hogy ezen egy sejt kereten belül fejlődnek ki szerve- 

 zetüknek összes elkülönülései, legyenek bár ezek a 

 szöveti sejtekkel összehasonlítva, még oly idegensze- 



Icones histiologicse. I. (1864). 

 L. cit. 24. 

 L. cit. 25. 



Entz (í. Véglények. 



