48 



sen összepattan s összegyűrt lemezhez lesz ha- 

 sonlóvá. 1 



Müller János a Pentacrinus Caput Medusae 

 leírásánál már 1811-ben említést tett és le is rajzolt 

 igen csinos, templomi szószék (Kanzel) alakjával biró 

 s kovasavból álló pánczélokat, melyeket nagy meny- 

 nyiségben talált az Alecto (= Gomatula) europaea 

 béltartalmában.' 2 Ehrenberg ugyanily kovaképződ- 

 ményekben bizonyos sokgyomrú állatkáknak, a Di- 

 ctyocystáknak héjait ismerte fel, s a nevezett ázalék- 

 állatkának három faját irta le 1854-ben igen rövi- 

 den. 3 Haeckel részint a messinai öbölben, részint 

 Lanzarote, a Kanari szigetek egyike, körül az Ehren- 

 berg Dictyocystájával több közel rokon ázalékállat- 

 kát vizsgált pontosabban, melyekre két új családot, a 

 Dictyocysta- és Godonellaféléket alapította s azokat 

 röviden a német orvosok s természetvizsgálók 1860. 

 tartott königsbergi vándorgyűlésen, tüzetesebben pedig 

 1 s7;»-ban ismertette. 4 Mind a Dictyocysta-, minda ( '<>■ 

 donellafélék igen közel állanak a Tintinnusf élekhez, 

 melyektől ugy látszik, hogy maguk az ázalékállatkák 

 csupán peremkoszorujok bonyolódottabb, de még Hae- 

 cKEL-től kielégítőleg nem tanulmányozott, szerkezete 

 által térnek el. Testük sajátságos héj fenekére van 

 rögzítve, melybe gyorsan összepattanva, egészen visz- 

 szahúzhatják magukat, s melyet a nyilt tengerben 

 való igen gyors úszásuk alatt, mint a Tintinnus- 

 félék legnagyobb része, magukkal czipeluek. A Di- 

 ctyocystafélék héja a képzelhető legelegánsabb alakíi 

 és szerkezetű, tiszta kovasav , s annyira hason- 

 lít bizonyos Hmliolítrok, nevezetesen a Cyrtidek 

 héjaihoz, hogy, mint Haeckel mondja, az üres héja- 

 kat, míg lakóit nem ismerte, a Radiolárokhoz tarto- 

 zóknak tartotta. Ezen hej valamennyi ismert fajnál 

 többé-kevésbbé harang, sisak, vagy finom faragású szó- 

 székhez hasonlít; elől tágnyilásu, hátul többnyire 

 hegyesen végződő s kisebb, nagyobb ablakok által, 

 melyek alakjukra, nagyságukra s elhelyezésökre nézve 

 az egyes fajoknál változnak, a legesinosabban van 

 áttörve. A Codonella-félék héja szintén harangalakú, 

 de át nem tört, s úgy látszik, hogy tetemes kovasavtar - 

 talmu chitinszerü anyag, mely némely fajoknál sok- 

 szögletű terecskék csinos mozaikjára van elkülönülve, 

 másoknál mellső részén csinosan gyűrűzött, a hátsón 

 pedig szabálytalan alakú kovarögöcskéket tartalmaz. 



1 Der Org. II. 365. 



2 Abtli. (1. berl. Akad. 1841. p. 233. Taf. XI. f. 6. 



; Mnnatsber.(l.bei-l.Akad.lS. r >i.p.23(i.Conf. Haeckel, l.c. 

 4 Jen. Z. VII. ív. (1873). 501. 



Haeckel valószínűnek tartja, hogy a Claparede és 

 LACHMANN-tól leüt nagyszámú tengeri Tintinuus- 

 félék egy része a Codonellafélékhez tartozik. 



Szívóázalék állatkák v. A cineta félék. 

 Az újabb vizsgálatok eredményei a csillószőrös 

 ázalékállatkákhoz igen közel rokonságban állóknak 

 bizonyították a véglényeknek egy igen érdekes cso- 

 portját, melynek helyét korábbi búvárok, kevés alak- 

 nak hiányos ismeretére támaszkodva, majd itt, majd 

 ott jelölték ki a rendszerben. Ertem itt az Acineta- 

 féléket, vagy mint Claparede és Lachmann nevezi, a 

 szívóázalékállatkákat ( Suctoria, Infusoires sucteurs ). 

 Ehrenberg, mint már fennebb kiemeltem, az általa 

 ismert öt Acineta -féle közül hármat függelék gyanánt 

 ;i Bacilláriákhoz, kettőt pedig az Actinophrys szom- 

 szédságába, az Enchelys-iélék családjaim iktatott be, 

 de kiemelte annak valószínűségét, hogy mindezek 

 egy családban, az AcinMa-félélLébeti lesznek egyesí- 

 tendők. Dujardin s Perty az Acineta és Podophrya- 

 uemeket a Bhizopodok között az Actinophry s-f élek 

 családjába osztotta be, sőt a Podo]>hrya-fé\ék kocsány 

 nélküli alakját 18.") l-ben még Stein is azonosnak 

 vélte az Actinophrys Sollal. 1 LACHMANN-t illeti az 

 érdem, hogy beható vizsgálatok alapján kimutatta, 

 hogy az Acineta-félélmék majd egész felületéből, 

 majd bizonyos dúdorokból kisugárzó fonalas s több- 

 nyire egy gömböcskével végződő kitolható s visszahúz- 

 ható nyúlványai, szerkezetüket és élettani feladatu- 

 kat tekintve, egészen eltérnek a gyökérlábúak állábai- 

 tól s hogy a rajtok, mint lépes vesszőkön megakadt 

 ázalékállatkáknak kiszívására szolgálnak, tehát szioó- 

 nyulványok, szivólábak, melyeknek megfelelő képle- 

 tek sem a gyökérlábúaknái, sem az ostoros és csilló- 

 szőrös ázalékállatkáknál nem fordulnak elő.' 2 Ezen 

 felfedezés helyességét minden későbbi búvár megerő- 

 sítette. Claparede és LiACHMANN-nak, valamint Stein- 

 nek vizsgálatai pedig kimutatták, hogy ezen szívó- 

 lábakkal ellátott ázalékállatkákhoz igen nagyszámú, 

 eddig ismeretlen alakok tartoznak, melyeket Clapa- 

 rede és Lachmann nyolcz nembe foglalt 3 s számukra 

 a Flagellátok és Ciliatok között egy külön rendet 

 jelelt ki, a szívóázalékállatkákét (Suctoria), az Aci- 

 neta -félék családjával. Stein, miután Acineta-elmó- 

 letét, mely az ötvenes években búvárkodásának közép- 

 pontját képezé, s egy ideig az ázalékállatkák nemzedék- 



1 Die Inf. 140. 



- AAP. 1856. 



3 Études. El. 3S1. 



