lí 



kint való egybekelés ( conjugatio) a ezt követő egygyé- 

 olvadás ( eopulatio) kivétel nélkül mindig megelőzi 

 a spóraképződést ; más búvárok vizsgálatai azonban 

 ezen állítást nem erősítették meg. Az egybekelés 

 gyakori jelenség ugyan, de ép oly gyakori az egyen- 

 kint való betokozódás is, sőt Schneider szerint az 

 egybekelést sem követi minden esetben egygyéolva- 

 dás, hanem az egybekelt párok külön-külön is beto- 

 kozhatják magukat, a midőn azután egy kétrekeszü 

 tok fejlődik (Pseudoconjugatio). Schneider szerint az 

 egybekelő párok mindig mellső testvégükkel egyesül- 

 nek, azután összehúzódva, egész hosszukban megfek- 

 szik egymást, hogy végre egygyé olvadjanak. Stein 

 vizsgálatai után azonban ezt nem lehet általános 

 szabálynak tekinteni ; a nevezett búvár szerint ugyanis 

 az egybekelés némely Gregarináknál a mellső, mások- 

 nál a hátsó testvéggel, ismét másoknál az ellenkező 

 testvégekkel való egyesüléssel veszi kezdetét, s az 

 egybekelés utóbbi módjának előfordulását a Tenebrio 

 Molitor álezájának belében élő Gregarina polyrnor- 

 phánál legújabban Bütschli is megerősíti. 1 — Az 

 egyenkint vagy párosával gömbbé húzódott s végre 

 egygyéolvadt Gregarinák kettős burkot választa- 

 nak ki : egy külső kocsonyás burkot S ez alatt 

 egy, rendesen rétegzett tömöttebbet. Van Beneden 

 szerint némely betokozott Gregarina, mint pl. a 

 Hommarus belében élő Gregarina gigantea, oszlás 

 által szaporodhatik is, s így jőnek azután létre kocso- 

 nyás alapállományba ágyazott egész tokhalmazok, 

 melyek egészen a poreztokokra emlékeztetnek; a 

 tokoknak ezen szaporodási képességéből magyaráz- 

 ható meg, hogy a tokok gyakran sokkal kisebbek, 

 mint a Gregarinák maguk. 2 Ily közös kocsonyás állo- 

 mányba ágyazott Gregarina-tokokat Mac Intosh is 

 észlelt a Borlasia octoculatában. 3 



Spórák képzésére a tokok tartalma egészen soha- 

 sem használtatik fel ; a durván szemecskézett plasíná- 

 nak egy része állandóan nem vesz részt a spórakép- 

 ződésben s kisebb-nagyobb tömegekben visszamarad. 



Magokról a spóráknak fejlődéséről ÖTEra-nak s 

 LiEBERKÜuN-nek régebbi, de különösen Schneider- 

 nek és BüTSCHLi-nek újabb vizsgálatai után a követ- 

 kezőket tudjuk. 



Mindenekelőtt igen fontos tudnunk, hogy a be- 



1 I . m381. 



2 I . mii. 326. 



3 Ün the Gregarinifomi Tarasite of Borlasia. Transact. 

 of the roy. uiicroscop. Soc. of. London. 1S67. V. ö. Van 

 Beneden id. m. id. p. 



tokozott Gregarinának, vagy az egybekelt párnak 

 magjai minő változáson mennek át. Erre nézve csu- 

 pán BüTSCHLi-nek töredékes észleletei állanak ren- 

 delkezésünkre. A nevezett búvár a Gregarina poly- 

 morpha egybekelt párjainak igen fiatal tokjában 

 mindkét egyén magját tetemesen megkisebbedettnek, 

 a magburkot szerfelett finomnak s a magok állomá- 

 nyát egynemüen, finoman szemecskézettnek találta ; a 

 közönséges magvak igen tekintélyes magocskájának 

 nyoma sem volt többé. 1 Ugyanő egy valamivel idő- 

 sebb tok tartalmának szemecskótlen kéregrétegében, 

 mely egyes spórákra még nem volt elkülönülve, 

 igen nagyszámú apró magokat talált, melyek nehe- 

 zen képződhettek külön a kóregrétegben , hanem 

 sokkal valószínűbben az egygyé olvadt párok magjai- 

 ból származtak. A betokozódott Gregarinák magjára 

 vonatkozó ezen hézagos adatoknál tökéletesebben is- 

 merjük, különösen Schneider és Bütschli vizsgála- 

 tai után, a spórák fejlődését, mely az egész felületen 

 egyidejűleg meginduló sarjadzási folyamatnak látszik. 

 A legfiatalabb spórák egy-egy magot tartalmazó, — 

 csaknem egészen szemecskótlen, átlátszó, burok nélküli 

 hengeres hámsejtekhez hasonlítanak, melyek a tokok 

 durvaszemecskéjü tartalmát egészen oly módon kérge- 

 zik be, mint a rovarok blastoderma-sejtjei a tápláló- 

 széket. Általában véve az egész sporaképződés, bele- 

 értve azon töredékes adatokat is, melyeket a betoko- 

 zott egyének magjáról tudunk, mint az előadottak- 

 ból látható, igen élénken emlékeztet a rovarok 

 blastodermájának fejlődésére. A fejlődésnek ezen 

 korai szakán levő spórák rövid idő múlva behúzód- 

 nak a felületes rétegből a tömlő tartalmának belse- 

 jébe s itt érik el teljes kifejlődésüket. A burok nélküli 

 apró sejtek általában orsóalakot váltanak s a Navicu- 

 lákhoz való hasonlatosságukat kiegészíti az, hogy felü- 

 letükön kemény, kovasavat azonban nem tartalmazó, 

 héj váhk ki. A spórák plasmája kevés szemecskét tar- 

 talmaz, melyek rendesen egyoldalulag vannak el- 

 rendezve ; a S23Óra magja, melyet mind Schneider- 

 nek, mind pedig BüTSCHLi-nek sikerült kimutatni, 

 kissé középponton kívül foglal helyet, gömbölyüded 

 alakú, jól kivehető hártyától burkolt s egészen meg- 

 egyezik az ú. n. elsődleges mag szerkezetével. 



A Gregarinák egy részénél sajátságos spórajára- 

 tok fejlődnek ki, melyeket már Stein is ismert, 

 Schneider és Bütschli pedig részletesebben tanul- 

 mányozott. Ezen spórajáratok a tokok rétegzett belső 



1 Id. m. 391. 



