139 



régi magtól függetlenül képződnek. Hebtwig szerinl 

 a hátsó, Cienkowski szerint ellenben a mellső oszlási 

 fél amoebaszerü alakváltozásokkal kinyomni a héjból, 

 tojásdad alakot vált s testének azon végéből, mely a 

 magot tartalmazza, két finom ostor nő ki; ezeknek 

 segítségével az ily módon képződött rajzó, melynek 

 hátsó végében 1 — ű üröcske lüktet, hossztengelye körűi 

 hömpölyögve gyorsan tovább úszik, hogy bizonyos 

 idei rajzás után pihenésre jutva, oszlási testvéréhez 

 hasonló monothalamiummá változzék. Az anyahéjat 

 elhagyó oszlási tel azonban nem mindig változik raj- 

 zóvá, hanem ostorok helyett néhány finom állábat 

 tolhat ki. melyeknek segítségével egy ideig Actino- 

 phrys-alakhan mászkál. A rajzóknak actinophrys- 

 szerü sarjakkal való helyettesítése — mint Hert- 

 wig jogosan jegyzi meg — nem lephet meg, ha tekin- 

 tetbe veszszük, hogy, — miként már fentebb is 

 kiemeltük, — a csillószőrös mozgás módosulata az 

 amoebaszerünek, a csillószörök, illetőleg ostorok csak 

 módosulatai az állábaknak, melyektől csupán mozgá- 

 suk gyorsaságával és erélyével különböznek. 



Oszláson kívül sarjadzás is ismeretes a héjat lakó 

 Monothalamiumoknál, mely folyamatnál a héj szája- 

 dékából a protoplazrna mintegy kinő, s ezen azután 

 rügyekként sarjadzik a fiatal nemzedék. Ily folyama- 

 tot észlelt legelőször Schneideb, 3 ujabban pedig 

 Cienkowski a Ghlamydophrys stercoraeeánál (= Dif- 

 rlugia Encbelys Ehrb.), J melyet Cienkowski a Dif- 

 tlugia-nemtől méltán választott el ; továbbá eu ma- 

 gam is észleltem a Plectophrys proliferánál. 9 



A sarjadzás és oszlás között mintegy közepett áll 

 azon szaporodási folyamat, melyet rövid idő előtt 

 Gruber írt le az Euglypha alveolata- és néhány más 

 Monothalaniiánál, 1 s mely a héjákat lakó Mono- 

 thalamiumoknak valószínűleg leggyakoribb szapo- 

 rodási módját képezi. Gruber ezen vizsgálatainak 

 nem csak azért tulajdonítandó nagy fontosság, mert 

 oly Monothalamiumokra vonatkoznak, melyeknek 

 szaporodása mindeddig ismeretlen volt, s mert álta- 

 luk egy számtalanszor észlelt, de legtöbbször tevésen 

 magyarázott folyamat kellő értelmezésben részesült, 



1 Beitriige zur Naturgeschichte iler Infusorien AAP. I 8í > í . 



2 Id. ért. 42. 



3 A szamosfalvi sóstóban élő gyöklábuakról. Term. 

 rajzi fűz. I. (1877) 162. 



4 Fortpflanzung bei Euglypha alveolata. Zoolog. Anz. 

 Nr. 70. (1880) 582. Részletesen: Der Tbeilungsvorgang bei 

 Euglynha alveolata. ZWZ. 35. (1881) 431. Továbbá: Dio 

 TheilungderMouothalamenKhizopoden. ZWZ.36. (1881) L04. 



hanem külc sen még azérl is. mert kiderítették, 



hogy ezen szaporodás menetében a Monothalamiumok 



oszló magján ugyanoly f mabb szerkezeti változások 



jőnek létre, mint az oszlásban levő állati s növényi 

 sejtek magján. 



A héjat lakó Monothalamiumoknak alkalmilag 

 párosan, egymás! szorosan megfekvő szájadékkal való 

 előfordulása már i^en régóta ismeretes. A Difflugiák 

 felfedezője, Leclebc, mar Isi. ".-ben rajzolt ily I»it'tlu- 

 giákat, melyeket közösülésben levő pároknak tekin- 

 tett, 1 s a Monothalamiumoknak minden újabb búvára 

 (Caeter, Archer, Schulze E. F., Hebtwig K. és Les- 

 ser) említést tesz párosával összefüggő gyökérlábuak- 

 ról. Ezen látszólagos egyesülést a legtöbb búvár 

 egybekelésnek tartotta, csak a páronkent összefüggő 

 Arcellákra nézve merültek fel más vélemények. 

 Claparéde és Lachmann szerint az Arcellák, midőn 

 régi héjuk szűkké kezd válni, újat készítenek s életü- 

 kön át több izben mintegy megvedlenek. Ezen folya- 

 mat kezdeten — mondja Claparéde es Lachmann 2 — 

 az Arcellák csaknem egészen kibújnak régi héjukból 

 s testük ennek nyilasa előtt nagy sarcodeszerü töme- 

 get képez, mely felületén új héjat választ ki. Ekkor 

 két oly Arcellát lehet szájadékukkal egymást meg- 

 fekvő héjjal látni, melyek közül az egyiknek héja 

 vastag és sötétszínű, míg a másiké vékony, egészen 

 színtelen s csak később kezd megsárgulni ; az előbbi 

 a regi, az utóbbi az új hej. E közben az Arcella fel- 

 váltva majd az egyik, majd a másik héjba húzódik. 

 Testének egy részével azonban mindig a régi héjban 

 marad s csak akkor költözik át egészen az új héjba, 

 midőn ez kellő szilárdságot ért el. Hertwig és Lessek, 

 ki az Arcellánál ugyanezen folyamatot észlelte, ki- 

 mutatta, hogy ez nem az egész Arcella-testnek az 

 új héjba való költözködésével, hanem magának a 

 gyökérlábú testének a régi és új héj közötti megoszlá 

 sával végződik; e szerint tehát az egész folyamat nem 

 vedlésnek, hanem oszlásnak vagy sarjadzásnak felel 

 meg, 3 mit különben Schneidei; gyanításképen már 

 regen kifejezett. 4 



Gruber szerint az Euglypha alveolata szaporodása 

 a következő módon megy véghez. 



Az Euglyphák plasmájában oldalt a mag mellett 



1 V. ö. Cohn, Beitrage zur Entwickelungsgescbichte der 

 Infusorien. ZWZ. IV. (1853) 261. 



2 ÉtudeB. II. 445. 

 2 Id. mű 99. 



4 Beitriige zur Naturgeschichte der Infusorien. AAP. 

 1854) 206. 



18* 



