15 



Øineno meget smaa, fæstede i ufuldstændigt udviklede Øien- 

 huler. Iste Par Følere med tilspidset Basalplade og korte 

 Svober; 2det Par med kort og bredt Blad. 2det Par 

 Kjævefødder uden supplementær Gjelle; 3die Par stærkt 

 udviklet med spadeformigt udvidet Endeafsnit. Iste Fodpar 

 meget kraftigt bygget, forøvrigt ai' sædvanlig Form; 2det 

 Par tyndt og forlænget, næsten nogent. med smal Haand 

 og særdeles korte Fingre ; 3die Par ikke unget længere; de 

 2 bagre Par. forholdsvis korte, og af robust Bygning. Bag- 

 kroplemmernes indre Plade menet kortere end den ydre, 

 uden lateralt Appendix og med Ondtagelse af Iste Par delt 

 i 2 Segmenter; det ydre Segment paa 2det Par hos Hannen 

 stærkt udvidet og tvelappet. 



Bemærkninger. Man har som bekjendt i den nyere 

 Tid anseet det for nodvendigt at oplose Slægten Crangon 

 Linné i tiere Slægter; idet Linné's Slægtsbegreb hei - , som 

 i saa mange andre Tilladde er bleven ophoiet til Betyd- 

 ningen af en distinct Familie (Crangonidæ). De fleste 

 Carcinologer er saaledes nu enig i at erkjende Slægterne 

 Pontophilus og Sabinea, hvis Arter tidligere beskreves som 

 Crangoner. Senere er ogsaa foreslaaet en Del andre Slægter, 

 f. Ex. Egeon, Cheraphilus, Nedocrangon, Paracrangon o. il. 

 Det synes mig nu. at den længst bekjendte arktiske Form, 

 Crangon boreas Pbipps, viser i mange Henseender saa vig- 

 tige Forskjelligheder fra de typiske Crangoner, at den med 

 ligesaa stor B,et bør udskilles fra disse som Typen for en 

 egen Slægt, og jeg har derfor her foreslaaet en saadan 

 under Benævnelsen Sderocrangon. Jeg er heri væsentlig 

 bleven bestyrket ved TJndersøgelsen af nedenstaaende, hidtil 

 kun lidet kj endte Form. der i alt væsentligt paa det nøieste 

 slutter sig til Crangon boreas, skjøndt den er sikkert arts- 

 tbrskjellig. 



Slægten Sderocrangon udmærker sig især ved de stærkt 

 inerusterede og ujevne Integumenter, det høit hvælvede 

 Eygskjold. den eiendommelige Form af Bostrum, samt Byg- 

 ningen af 2det Fodpar og Bagkropslemmernes indre Plade. 

 Foruden de 2 her nævnte Arter tør maaske ogsaa den 

 middelhavske Crangon cataphradus Olivi blive at henføre 

 til denne Slægt. 



3. Sclerocrangon salebrosus, (Owen). 

 (Pl. iii. 



Syn: Astacus bon as, Tilesius. Méraoires de l'Acad. Imp. des scieuoes 

 de St. POtersb. Tome V pg. 3n2, pl. VII. Fig. 2— f). 



Crangon salebrosus, Owen, Becchey's Voyage. Crust. pg. 88, 

 Pl. 27, Fig. 1 (teste Middendorf). 



rhrrapliihis fciox, Or. 0. Surs. 1'rodromus descriptionis Crust. 

 ete. No. 12. 



Artscharacteristik. Habitus og Bygning meget hg 

 samme hos Sderocrangon boreas. Rygskjoldet stærkt hvælvet, 



small, located in imperfectly defined orbitæ. First pair o 

 antenn;e with a pointed basal 2:>late anil short iiagella; se- 

 cond pair with a short and broad sea le. Second pair of 

 maxillipeds without a supplementary branchia; third pair 

 very considerably developed, with a spatulate expanded 

 terminal division. First pair of legs very powerful in struc- 

 ture, for the rest of the usual form ; second pair slender and 

 elongate, almost naked. with a narrow hand and exceediugly 

 short ringers; third pair not much longer; the 2 posterior pairs 

 comparatively short and robust in structure. Inner lamella 

 of the pleopods much shorter than the outer, without any 

 lateral appendix, and, saving the first pair, divided into 2 

 segments; the esterior segment of the same lamella in the 

 second pair is, in the male. very considerably expanded, and 

 bilobed. 



Remarks. — Of late, it has, we are aware, been 

 deemed imperative to break up the genus Crangon Linné, 

 into several genera, Linné's generic division having been 

 raised, as in so many other cases, to the rank of a distinct 

 family (Crangonidæ). Hence, most carcinologists now 

 accept the genera Pontophilus and Sabinea, whose species 

 were formerly described as belonging to the genus Crangon. 

 Still later, a number of other genera have been suggested, 

 for example, Egeon, Cheraphilus, Nedocrangon, Paracrangon. 

 I am now of opinion, that the long known Arctic species, 

 Crangon boreas, Phipps, exhibits in many respects such 

 divergent characteristics from the typical Crangonians . 

 that it is equally entitled to be regarded as the type of 

 a distinct genus, for which I would suggest the name of 

 Sderocrangon. In these views I have been chietly borne 

 out on examining the comparatively little known form de- 

 scribed below, which. in all essential characteristics, bears 

 the closest resemblance to Crangon boreas, though without 

 doubt speciiically distinct. 



The genus Sderocrangon is distinguished in particular 

 by the rough and thickly incrusted integuments, tlie exceed- 

 iugly arcuate carapax, the peculiar form of the rostrum, as 

 also by the structure of the 2nd pair of legs and the inner 

 lamella of the pleopods. Exclusive of the 2 species recorded 

 liere. the Mediterranean form Crangon cataphradus, Olivi. 

 should, perhaps, be referred to this genus. 



3. Sclerocrangon salebrosus, (Owen). 

 (Pi. il). 



Syn. .Utarm hon as. TiK-sius. Mémoires de 1'Aead. Imp. des sciences 

 de St. Pétersb., Tome V, p. 3r>2, Tl. VII. figs. 2—5. 



Crangon salebrosus, Owen, Beechey's Voyage, Crust. p. 88, Pl. 

 '27. ticj. 1 [teste Middendorf). 



Cheraphilus ferox, Gr. 0. Sårs, Prodromus descriptionis Crust. 

 etc. No. 12. 



Speciflc Character. — Habitus and structure closely 

 resembling that in Sderocrangon boreas. Carapax extremely 



