35 



Kanterne. Sidste Led (Fig. 1 e) ender stumpt tilrundet, 

 aden Spor af nogen Endeklo; det bærer 9 af de oven- 

 nævnte lamellefbrraige Torner, hvoraf den yderste er størst. 



Gangfødderne er (se Fig. 1) af spinkel Form, omtrent 

 3'/_> Gang længere end Legemet og kun sparsomt børste- 

 besatte. Af de 3 Hofteled er det midterste stærkt forlænget, 

 omtrent dobbelt saa langt som de 2 øvrige tilsammen, og 

 nogel kølleformigt opsvulmet i Enden, hvor den ydre Kjøns- 

 aabning er beliggende. Laarleddet er hos Hunnen (se 

 Fig. li ofte særdeles stærkt opsvulmet paa Midten, eller 

 næsten tenformigtj paa Grund at' de i det indre sig udvik- 

 lende Æg, hvoraf de 3 eller 4 midterste kan opnaa en 

 meget anselig Størrelse (se Fig. 1 f). Iste Lægled er ad- 

 skilligt kortere end Laarleddet og noget indknebet ved Ba- 

 sis. Derimod er 2det Lægled vel saa langt som hint Led 

 og at lineær Form. Det af Tarsal- og Fodleddet dannede 

 terminale Afsnit af Foden er forholdsvis kort, neppe '/a saa 

 langt som 2det Lægled, men særdeles bevægeligt forbundet 

 med dette Led og minder idethele i sin Structur om Sl. 

 Phoxiehilus. Tarsalleddet (se Fig. 1 g) er yderst lidet, af 

 triangulær Form, og har i Inderkanten en stærk Torn for- 

 uden en Del sædvanlige Børster. Fodleddet er kraftigt ud- 

 viklet og noget krummet samt i Inderkanten bevæbnet med 

 stærke Torner, hvoraf navnlig de 5 bagerste udmærker sig 

 ved betydelig Størrelse. Ved nøiere Undersøgelse viser disse 

 sidste sig egentlig at være ordnede i 2 Rader, hvoraf den 

 ene indeholder kun 2, den anden 3 Torner. Langs Yder- 

 kanten og ved Spidsen bærer dette Led desuden en Del 

 temmelig lange og tynde Børster. Endekloen er forholdsvis 

 kraftig og stærkt krummet, dog neppe mere end halvt saa 

 lang som Fodleddet. Den bærer veil Basis fortil 2 vel ud- 

 viklede Bikloer, mere end halvt saa lanse som selve Kloen. 



De til de falske Fødder hos Hannen fæstede Æg er 

 (se Fig. 1 a) forholdsvis meget store, kugleformige, og faa i 

 Antal, ialmindelighed omkring 6 Stykker paa hver Fod. 

 De er fæstede særskilt til det stærkt forlængede 5te Led, 

 uden som hos de fleste øvrige Pycnogonider at være om- 

 givne af nogen fælles Omhylningsmembran. 



Dyret er i levende Tilstand meget gjennemsigtigt og 

 næsten farveløst. Dog tindes i Regelen ved Enden ef hvert 

 Led paa Gangfødderne afsat et opakt, kridhvidt Pigment. 

 der ved gjennemfaldende Lys ser mørkt ud og giver Fød- 

 derne et mere eller mindre udpræget tværbaandet Udseende. 



Forekomst. Jeg har tåget denne Art ikke sjelden 

 ved vor Sydkyst. f. Es. ved Risøer og Arendal, paa for- 

 holdsvis grandt Vand mellem Alger og Hydroider. Den 

 forekommer ogsaa af og til ved vor Vestkyst (Stavanger) og 

 gaar nordlig lige op til Tjøtø i Nordland. 



Udbredning. Foruden ved Norge er" Arten obser- 

 veret ved de britiske Øer (Johnstou o. fl.), Danmark (Han- 

 sen), Holland og Nordkysten af Frankrige (Hoek), endelig 

 ved Østkysten af Nordamerika, hvis, som jeg formoder, 



delicately indented or, as it were, eiliated. The last joint 

 (fig. 1 e) ends obtusely rounded, without the slightest trace 

 of a terminal claw; it bears 9 of the above-mentioned la- 

 melliform spines, the outermost being the largest. 



The ambulatorv legs (see fig.l ) are slender in form, about 

 .".' , tintes as long as the body, and but sparingly beset 

 with setæ. Of the 3 coxal joints, the mesial one is very 

 eonsiderably produeed, measuring about twice the length of 

 the two others tåken together, and somewhat claviform ex- 

 panded at the extremity, whére the exterior sexual ori- 

 fice is located. The femoral joint in the female (see fig. 1) 

 is otten very much swollen in the middle, or almost tusitorm, 

 owing to the eggs developing within, of whieh tin- 3 or 4 mid- 

 most can attain a verv considerable size (see fig. 1 f). The 

 Ist tibial joint is a good deal shorter than the femoral joint 

 and slightly constricted at the base. On the other hand, the 

 2nd tibial joint is rather longer than the Ist, and of linear 

 form. The terminal division of the leg formed by the tarsal 

 and propodal joint.-, is comparatively short. hardly l /s as 

 lone- as the 2nd tibial joint, but verv flexihlv eonnected 

 with that joint, and, on the whole. in its strueture ealls to 

 mind the genus Phoxiehilus. The tarsal joint (see fig, 1 g) 

 is exeeedingly small, triangular in form. aud has on the 

 inner edge a strong spine besides a number of the usual 

 setæ. The propodal joint is powerfully developed and slightly 

 eurved, also on the inner margin armed with strong spines; 

 the 5 hindmost of whieh are especially distinguished by their 

 very considerable size. On closer examination the latter are 

 found to be arranged in 2 series, the one with 2, the other 

 with 3 spines. Along the outer margin and at the point, 

 this joint bears, besides, a number of rather long, rine 

 setæ. The terminal claw is comparatively powerful and 

 strongly eurved, but hardly more than half as long as the 

 propodal joint. It has at the base. in front, 2 well developed 

 auxiliary elaws, measuring more than half the length of the 

 claw itself. 



The eggs attached to the false legs in the male (see fig. 

 1 a) are, comparatively. very large, globular, and few in 

 number, as a rulc about 6 on each leg. They are attached 

 separately to the greatly produeed 5th joint, without. as in 

 most other Pycnogonids, being surrounded by a coinmon 

 enveloping membrane. 



In the living state the animal is very pellucid aud al- 

 most colourless. As a rule. however, there may be observed, 

 at the extremity of each joint of the ambulatorv legs, an 

 opaque chalky white pigment deposited, whieh by transmitted 

 light acquires a darke shade, and gives to the legs a more 

 or less prominent transversally banded appearance. 



Occurrence. I have tåken this species, not infre- 

 quently, off the south-west coast of Norway, e. g. at Risøer and 

 Arendal, in comparatively shallow water, among algæ and 

 hydroidæ. It occurs, too, now aud again, off our west coast 

 (Stavanger), and exterffls as far north as Tjøtø in Nordland. 



Distribution. Besides off Norway, the species has been 

 met with off 1 in- British Islands (Jolmston and others), Den- 

 mark (Hansen), Holland and the north coast of France 

 (Hoek), and, finally, on the east coast of North America, if 



