24 



50—125 F v. (Fischer); Island (Torell); saavel den kolde 

 som den varme Area af Færøkanalen, 203 — 515 (Lyman, 

 Hoyle); den nordlige Del af Atlanterhavet (Porcupine, 

 1869, Stat. No. 37, 2435 Fv.,. Stat. No. 39—41, 517- 

 730 Fv., Bulldog, 1860, 1260 Fv.); Grønlands Kyster 

 (Ltitken, Dnncan & Sladen m. fl.) ; Nordamerikas Østkyst, 

 hvor dens Sydgrændse ifølge Lyman er 33° N. Br. (Blake, 

 922—1394 Fv.. Challenger, 93—1350 Fv.. Alliatross, 

 40- 1608 Fv.i. 



Ophiacantha spectabilis G. 0. Sårs. 



(Tab. I, Fig. 11 og 12). 



1871. Ophiacantha spectabilis, G. 0. Sårs, Nye Echin- 



odermer fra den norske Kyst, 

 pag. 10. 



1892. — Jeffrey Bell, Catalogue of 



British Echinoderms. pag. 128. 



Denne kjæmpemæssige Ophiacantha fandtes kun paa 



en Lokalitet (Station No. 255. Vestfjorden) i 2 Exemplarer, 

 hvoraf det ene var ødelagt. 



Inden de norske Farvande er Arten tidligere kun 

 kjendt fra Bodø, 80— 100 Fv. (G. 0. Sårs) og Trondhjems- 

 fjordens Dybvandsregion ved Rødbjerget (100 — 300 Fv.), 

 hvor den ifølge Conservator Storm skal være almindelig. 

 Ophiacantha spectabilis er endvidere fanden i Færøkanalen, 

 433 Fv. (Hoyle) og ved Kysten af Nova Scotia, 131 Fv. 

 (Verrill). Alle disse Lokaliteter ligger indenfor den 

 varme Area. 



Ophiacantha abyssicola G. 0. Sårs. 



(Tab. I, Fig. 6—10). 



1871. Ophiacantha abyssicola, G. 0. Sårs, Nye Eehin- 



odermer fra den norske Kyst, 

 pag. 8. 



1892. — Jeffrey Bell, Catalogue of 



British Echinoderms, pag. 128. 



Ophiacantha abyssicola synes at være underkastet 

 forskjellige mindre Variationer. saaledes mangler ofte større 

 eller mindre Partier af Skivens Rygside Pigge og er istedet 

 bedækket med Skjæl ligesom Bugsiden. Armpiggene er 

 meget ofte mere eller mindre tornede ligesom de hos 

 Ophiacantha bidentata, der er saaledes Exemplarer. hvor 

 man neppe vil tinde en eneste glat Armpig (Fig. 10). 

 Armpiggene varierer ligeledes i Antal selv paa samme 

 Individ, saaledes fandt jeg paa en Arm Led, hvor der blot 



others); Jan Mayen. 50 — 125 fath. (Fischer); Iceland 

 (Torell) ; the cold as well as the warm area of the Færo 

 channel, 203 — 515 (Lyman, Hoyle); the northern portion 

 of the Atlantic Ocean (Porcupine, 1869, Stat. No. 37, 

 2435 fath., Stat. 39—41, 517—730 fath.; Bulldog 1860, 

 1260 fath.); the coasts of Greenland (Ltitken, Duncan & 

 Sladen and others); the east coast of North America 

 where its southern limit is. according to Lyman. 33° N. Lat. 

 (Blake, 922—1394 faths., Challenger. 83—1350 faths., 

 Albatross, 40 — 1608 faths.). ' 



Ophiacantha spectabilis G. O. Sårs. 



(Pl. I, figs. 11 og 1-2). 



1871. Ophiacantha spectabilis. G. O. Sårs, Nye Echin- 



odermer fra den norske Kyst, 

 pag. 10. 



1892. — — Jeffrey Bell. Catalogue of 



British Echinoderms, pag. 128. 



This gigantic Ophiacantha was found at only one 

 locality (Station Nb. 255, Vestfjord); 2 specimens, ofwhich 

 one was destroyed. 



Within Norwegian waters the species is only previ- 

 ously known from Bodo, 80— 100 faths. (G. O. Sårs) and 

 the deep-water region of the Trondhjem fiord at Rodbjerg 

 (100 — 300 faths.), where it is. according to Mr. Storm, 

 Curator, common. Ophiacantha spectabilis is further found 

 in the Færo channel, 433 fath. (Hoyle) and on the coast 

 of Nova Scotia. 131 fath. (Verrill). All those localities 

 lie within the warm area. 



Ophiacantha abyssicola G. 0. Sårs. 



(Pl. I, figs. 6—10). 



1871. Ophiacantha abyssicola, G. 0. Sårs, Nye Echin- 



odermer fra den norske Kyst. 

 pag. 8. 



1892. - Jeffrey Bell, Catalogue of 



British Echinoderms. pag. 128. 



Ophiacantha abyssicola seems to be subjected to 

 sundry small variations : for instance, larger or smaller 

 portions of the dorsal surface are frequently deficient in 

 spikes, and are covered instead with scales. like the ventral 

 surface. The brachial spikes are very often more or less 

 aculeated. like those of Ophiacantha bidentata; there are 

 specimens, for instance, where it is scarcely possible to 

 observe a single smooth brachial spike (fig. 10). The 

 brachial spikes, likewise, vary in number, even in the sam e 



