Zygophiuræ Bell. 



Ophiopleura borealis Dan. & Kor. 



(Tab. I, fig. I—.'!). 



1877. Ophiopleura borealis, Danielssen & Koren, Nyt Mag. 



f. Naturvidensk. vol. XXIII pag. 77. 

 Tab. V, fig. 1 — 4. 



1878. Liitkenia arctica, Duncan, Ann. og Mag. Nat. Hist. 



Ser. 5 vol. IT pag. 188. Tab. IX. 

 1878. Ophiopleura arctica, Duncan. ibid. pag. 266. 



1881. Duncan & Sladen, Memoir on 

 the Echinodermata of the arctic 

 Sea etc, pag. 55. Tab. IV, fig. l-2c. 



1882. — Hoffmann, Die Ecliinodermen 

 gesammelt wahrend der Fahrten des 

 „"\Villem Ba rents" in den Jahren 

 1878—79, pag. 4. 



1882. Ophioglypba sarsii, var. arctica. Stuxberg. ,.Vega-' 

 Expeditionens vetensk. Arbeten, 

 vol. I pag. 749. 



1886. Ophiopleura borealis, Fischer, Die osterreich. Polar- 



station Jan Mayen, vol. III pag. 35. 



1887. — Levinsen, „Dijmphna" Togtets 

 zool. bot. Udbytte, pag. 403. 

 Tab. XXXV, fig. 1—2. 



Siden 1876, da de første Exemplarer af denne Art 

 fandtes af den norske Nordhavs Expedition, er Ophiopleura 

 borealt* bleven gjenfunden af de fleste senere arktiske Ex- 

 peditioner, og der foreligger nu flere udtømmende Be- 

 skrivelser over den, hvortil jeg kun skal tilfoie nogle korte 

 Bemærkninger. De af Danielssen og Koren samt Duncan 

 og Sladen omtalte små pæreformige eller triangulære Radial- 

 skjolde er i Virkeligheden kun den frie, nøgne Del af 

 disse, hvis største Del er dækket af Rygsidens Hud, hvorom 

 man let kan overbevise sig ved forsigtig at løsne denne. 

 Er Skiven, særlig Interbrachialrummene, kontraheret, er det 

 klart, at Radialskjoldene træder skarpere og tydeligere frem, 

 saaat de kommer at danne ophøiede Ribber (cfr. Levinsen). 

 Skivens Kontraktionstilstand synes endvidere at indvirke paa 

 dens Form, denne er dog mest betinget af Individets Alder. 

 Lige i Skivens Centrum ligger der et forholdsvis stort, 

 rundt, nøgent Skjæl, hvorom der grupperer sig mere eller 



Zygophiuræ Bell. 



Ophiopleura borealis Dan. & Kor. 



(Pl. I, figs. 1—5). 



1877. Ophiopleura borealis. Danielssen & Koren, Nyt Mag. 



f. Naturvidensk. vol. XXIII pag. 77. 

 Pl. V, figs. 1 — 4. 



1878. Liitkenia arctica, Duncan, Ann. and Mag. Nat. Hist. 



Ser. 5 vol. II pag. 188. Pl. IX. 

 1878. Ophiopleura arctica. Duncan, ibid. pag. 266. 



1881. — Duncan and Sladen, Memoir 

 on the Echinodermata of the Arctic 

 Sea etc, pag. 55. Pl. IV, figs. 1-2 c. 



1882. Hoffmann, Die Ecliinodermen 

 gesammelt wahrend der Fahrten des 

 ""Willem Barents" in den Jahren 

 1878—79, pag. 4. 



1882. Ophioglypha sarsii, var. arctica, Stuxberg, "Vega" 

 Expeditionens vetensk. Arbeten. 

 vol. I pag. 749. 



1886. Ophiopleura borealis, Fischer, Die osterreich. Polar- 



station Jan Mayen, vol. IU pag. 35. 



1887. — Levinsen, "Dijmphna" Togtets 

 zool. bot. Udbytte, pag. 403. 

 Pl. XXXV, figs. 1—2. 



Since 1876, when the first specimens of this species 

 were found by the Norwegian North Atlantic Expedition, 

 Ophiopleura borealis has been re-discovered by most of the 

 subsequent arctic expeditions, and there exist now several 

 detailed descriptions of it, to which I shall only add a few 

 short remarks. The small piriform or triangular radial 

 scapuli mentioned by Danielssen and Koren as well as by 

 Duncan and Sladen, are, in rcality, only the free bare 

 portion of these, their greater part being covered by the 

 integument of the dorsal side, a thing which can be easily 

 proved by carefully removing the latter. If the disc, 

 especially the interbrachial spaces, is contracted, it becomes 

 clear that the radial scapuli come more sharply and 

 distinctly out, so that they form raised ribs (emp. Levinsen); 

 the contracted condition of the disc appears, further, to 

 have an effect on the form, but that is, however, chiefly 

 dependent upon the age of the individual. There lies, 



